František Salzer
František Salzer (30. srpna 1902, Sušice[1] – 23. prosince 1974, Praha[2]) byl český herec, režisér, pedagog a překladatel.
František Salzer | |
---|---|
![]() František Salzer (okolo roku 1960) | |
Narození | 30. srpna 1902 Sušice ![]() |
Úmrtí | 23. prosince 1974 (ve věku 72 let) Praha ![]() |
Místo pohřbení | Vinohradský hřbitov |
Alma mater | Pražská konzervatoř |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Rodina a život
![](../I/Franti%C5%A1ek_Salzer_-_rodinn%C3%A9_foto%252C_Su%C5%A1ice_r._1927.JPG.webp)
Narodil se v Sušici na Šumavě v rodině vrchního komisaře finanční stráže I. tř. Františka Salzera (1854–1935) a jeho choti Žofie, rozené Mottlové (1865–1942), jako nejmladší dítě v rodině. Staršími sourozenci mu byli sestry Marie (1888–1969) a Amálie (1895–1977) a bratr Ladislav, narozený v roce 1898, který se stal později majorem československé armády a tragicky zemřel v roce 1943.
Několik desítek let byl ženat s Marií (Evou), roz. Adamcovou (1895–1972), herečkou[3][4] a překladatelkou, dcerou pražského továrníka Adamce. Manželství bylo bezdětné, manželka zemřela náhle v roce 1972.
Rok po smrti své manželky vstoupil v závěru života ještě do druhého manželství s Eliškou Novotnou. Manželství trvalo necelý rok a on zemřel izolován od svých přátel a původní rodiny, od svého divadla a školy, nečekaně den před Štědrým dnem roku 1974 ve svém domě na pražské Ořechovce. Je pochován na Vinohradském hřbitově.
![](../I/Franti%C5%A1ek_Salzer_hrob_Vinohrady.JPG.webp)
Kromě divadla, kterému se po celý život věnoval, byl i vášnivým filatelistou a rovněž sběratelem umění (obrazy, grafika, plastiky). Po II. světové válce prodal dva činžovní domy ve Škrétově ulici v Praze, které obdržela jako věno manželka Eva, a získaný finanční obnos uložil do rozšíření své sbírky známek. Od třicátých let již bydlel ve svém domě na pražské Ořechovce. Léto často trávil mimo Prahu, na chatě v obci Felbabka, o kterou se dělil s hercem Otomarem Korbelářem. V meziválečném období navíc často cestoval po Evropě (Vídeň, Paříž, italská města, aj.); při opakovaných cestách do Paříže s dalšími pražskými umělci (např. J. Štěpničková, Václav Wasserman) obdivovali mj. představení v divadle M. Chevaliera (v roce 1939). Na Ořechovce se scházela umělecká společnost, divadelní a filmové hvězdy meziválečného a válečného období. S některými z tehdejších ženských hvězd navázal i úzké soukromé vztahy (Zorka Janů [5][6], Adina Mandlová [7], Jiřina Štěpničková, aj.).
![](../I/Felbabka_chata_1944.JPG.webp)
Studium
Již jako student sušického gymnázia se výrazně zapojil do kulturního života města [8]. V roce 1924 absolvoval dramatické oddělení Pražské konzervatoře [9][10], kde byl žákem profesora Jaroslava Hurta [11], který sám patřil do roku 1925 k předním umělcům Národního divadla. Jaroslav Hurt vychoval i další známé herce a režiséry, např. Otomara Korbeláře, Jarmilu Horákovou, Miloslava Jareše či Jana Škodu. Ve dvacátých letech probíhala v pražských Holešovicích ve studiu „Legie malých" veřejná představení posluchačů a absolventů třídy J. Hurta, kterých se Salzer účastnil spolu s tehdejšími začínajícími kolegy, jako byli například Jiřina Šejbalová, Jiří Frejka, Bohuš Záhorský, Václav Trégl, výtvarníci František Zelenka, František Muzika a další. Již v době studií (1921–1924) působil také na scéně Národního divadla, jako jeden z členů "sboru elévů ND".
Divadlo
V sezóně 1924/1925 zahájil svoji hereckou dráhu v Olomouci. Společně s ním přišla do Olomouckého divadla i Eva Adamcová [12], jeho budoucí manželka. Zde působil až do roku 1930, přičemž v posledních letech pracoval i jako režisér a šéf činohry. Současně působil i jako rozhlasový herec [9]. Z Olomouce přešel do Vinohradského divadla a zde se stal v roce 1939 i vrchním režisérem.[13] Ve Vinohradském divadle pak působil až do roku 1945. Nastudoval zde přes 120 inscenací.[14] Zaměřil se zde především na komedie Williama Shakespeara, ale uváděl na scénu i hry dalších světových autorů (např. Oscar Wilde, Carlo Goldoni, G.B.Shaw, Friedrich Schiller, A. N. Ostrovskij, Stefan Zweig, Gerhart Hauptmann, aj.) a autorů českých (např. Viktor Dyk, V. K. Klicpera, Jiří Mahen, F. X. Svoboda, Fráňa Šrámek, Emil Synek, J. K. Tyl, aj. ), včetně tehdy soudobých mladých autorů (Frank Tetauer, Olga Scheinpflugová, aj.). Za svého působení na Vinohradech spolupracoval úzce z výtvarníků především s Františkem Zelenkou [15] a rovněž s Josefem Wenigem a Františkem Trösterem, získal pro spolupráci však i jako hosty např. Jana Zrzavého a Františka Tichého.
Městská divadla pražská měla kromě Vinohradského divadla od roku 1929 navíc i pobočnou scénu (Městské komorní divadlo) a od roku 1941 ještě dřívější divadlo D41 (přejmenované pak na Městské divadlo na Poříčí), jehož se František Salzer stal uměleckým šéfem poté, co byl nacisty uvězněn Emil František Burian a divadlo bylo přičleněno rozhodnutím Zemského úřadu k Městským divadlům pražským.[16] Jeho působení v období války byl následně přešetřováno disciplinární komisí odborové Rady divadelníků. Byla mu však vystavena dobrozdání herců a pracovníků divadla, mj. Jindřicha Plachty, přesto byl odsouzen k pokutě 10 000 Kčs.[17] Po válce se stal členem KSČ.
V letech 1945[18] až 1947 působil v Divadle 5. května, zprvu jako režisér a později i jako šéf činohry za odvolaného Antonína Kurše.[19] Od roku 1947 [20] působil v Národním divadle jako režisér činohry a to až do roku 1963, kdy odešel do důchodu a věnoval se pak již především pedagogické činnosti. V Národním divadle zahájil svoji činnost režií hry Noci hněvu od Armanda Salacroua, která měla premiéru v září 1947. V Národním divadle spolupracoval mj. s výtvarníky F. Trösterem a J. Svobodou, v jejichž výpravě byly uvedeny hry jako Bílá nemoc, Král Lear nebo Kupec benátský, se Zdeňkem Štěpánkem v hlavní roli.
Kromě režijní činnosti v Národním divadle vystupoval zde mezi lety 1918 až 1929 a pak znovu v letech 1947 až 1962 příležitostně v drobných rolích (po válce především ve hrách, které sám režíroval) [21].
Pedagogická činnost
Jeho pedagogická činnost zahrnovala profesorské působení na Pražské konzervatoři (k jeho žákům patřili např. Radovan Lukavský a Antonie Hegerlíková) a v roce 1945 ve spolupráci s Jiřím Frejkou, Františkem Trösterem a Josefem Trägrem připravoval založení divadelní fakulty Akademie múzických umění v Praze, kde poté působil až do své smrti, jako profesor, vedoucí katedry i děkan.[22] K jeho úspěšným žákům patřili mj. Jan Přeučil, Hana Maciuchová, Naďa Konvalinková, Milan Neděla, Miroslav Nohýnek, režisér Václav Hudeček, Ladislav Smoček a další.
Citát
„ | Salzer je nejen režisér, Salzer je i výborný pedagog. Je nekompromisní, nesleví nic, a veškeré debaty, které jsou teď při zkouškách v módě, odbude důrazným poukazem na styl představení a kompozici vztahů jednotlivých postav, vzájemně žijících a jednajících v daných situacích dramatu. Rád vzpomínám na tyto práce. František, dokonale připraven, objasňuje nám tenkrát ještě neobvyklou metodou moderní dnešní přípravy se sborem dramaturgů, reálných odborníků a celým štábem, který zahajuje první čtenou zkoušku, sám styl komedie, zaměření a cíl. A vychází to. U Františka měl člověk naprosté spolehnutí. | “ |
— Vladimír Hlavatý [23] |
Vybrané divadelní režie
- 1925 Klabund: Křídový kruh, České divadlo Olomouc
- 1926 G.B.Shaw: Svatá Jana, České divadlo Olomouc
- 1927 E. O'Neill: Chlupatá opice, České divadlo Olomouc
- 1929 František Langer: Obrácení Ferdyše Pištory, České divadlo Olomouc
- 1929 William Shakespeare: Romeo a Julie, České divadlo Olomouc
- 1930 Bertolt Brecht: Žebrácká opera, České divadlo Olomouc (1. české uvedení hry)
- 1930 E. O'Neill: Farma pod jilmy, České divadlo Olomouc
- 1931 Ladislav Stroupežnický: Naši furianti, Divadlo na Vinohradech, 31 repríz
- 1931 L. Stroupežnický: Zvíkovský rarášek, Divadlo na Vinohradech, 41 repríz
- 1931 Viktor Dyk: Ranní ropucha, Divadlo na Vinohradech
- 1931 Viktor Dyk: Revoluční trilogie, Divadlo na Vinohradech
- 1931 Leopold Marchand: Baltazar, Komorní divadlo, 21 repríz
- 1932 G.Hauptmann: Forman Henčl, Divadlo na Vinohradech, 10 repríz
- 1932 Stefan Zweig: Ovečka chudého, Divadlo na Vinohradech, 11 repríz
- 1933 Otto Indig: Nevěsta z Torocka, Komorní divadlo, 17 repríz
- 1933 Lila Bubelová: Služka, Divadlo na Vinohradech, 14 repríz
- 1933 Erich Kästner: Emil a detektivové, Divadlo na Vinohradech (Fr. Salzer kromě režie provedl i překlad a úpravu), 10 repríz
- 1934 H. Bernstein: Manuela, Divadlo na Vinohradech
- 1934 H. Becque: Pařížanka, Divadlo na Vinohradech, 12 repríz
- 1935 A. Veselý: Študent Kvoch; Vítězslav Hálek: Král Jiří z Poděbrad, Divadlo na Vinohradech, 7 repríz
- 1935 J.K.Tyl: Jiříkovo vidění, Divadlo na Vinohradech
- 1936 Olga Scheinpflugová: Chladné světlo, Divadlo na Vinohradech
- 1936 Frank Tetauer: Diagnosa, Komorní divadlo, 38 repríz
- 1937 S. Kingsley: Newyorský přístav, Divadlo na Vinohradech, 14 repríz
- 1937 V. K. Klicpera: Rohovín Čtverrohý, Divadlo na Vinohradech, 16 repríz
- 1937 Fráňa Šrámek: Léto, Divadlo na Vinohradech, 11 repríz
- 1937 William Shakespeare: Cokoli chcete, Divadlo na Vinohradech
- 1937 Josef Kajetán Tyl: Fidlovačka, Divadlo na Vinohradech (zajímavá kritika v Rudém právu 26. listopadu 1937 od Julia Fučíka), 24 repríz
- 1937 Edmond Konrád: Ráj srdce, Komorní divadlo, 17 repríz
- 1938 Václav Kliment Klicpera: Divotvorný klobouk a Poslední prázdniny, Divadlo na Vinohradech (zajímavá Fučíkova recenze v Rudém právu, 16. červen 1938)
- 1938 Carlo Goldoni: Sluha dvou pánů, Divadlo na Vinohradech, 9 repríz
- 1938 J. K. Tyl: Jan Hus, Divadlo na Vinohradech
- 1938 Jiří Mahen: Ulička odvahy, Komorní divadlo, 59 repríz
- 1938 Emil Synek: Schůzka u pyramid, Divadlo na Vinohradech, 14 repríz
- 1939 Josef Kajetán Tyl: Paní Marjánka, matka pluku, Divadlo na Vinohradech, 14 repríz
- 1939 F.Schiller: Panna Orleánská, Divadlo na Vinohradech, 22 repríz
- 1939 W.Shakespeare: Zkrocení zlé ženy, Divadlo na Vinohradech (Fr. Salzer byl kromě režie podepsán i pod návrhem scény za Františka Zelenku, který nesměl z rasových důvodů v divadle oficiálně pracovat. Kostýmy, navržené rovněž Fr. Zelenkou kryl oficiálně svým jménem tajemník divadla Dr.Jan Port)[24]
- 1939 Oscar Wilde: Vějíř lady Windermerové, Komorní divadlo, 98 repríz
- 1939 Julius Zeyer: Doňa Sanča, Divadlo na Vinohradech, 8 repríz
- 1940 Thornton Wilder: Naše městečko, Divadlo na Vinohradech (zajímavá kritika v Národní práci, 20. ledna 1940 od A. M. Píši)
- 1940 Fráňa Šrámek: Měsíc nad řekou, Komorní divadlo, 18 repríz
- 1940 Gerhart Hauptmann: Bobří kožich, Divadlo na Vinohradech (zajímavá kritika v Lidových novinách, 19. května 1940 od E. Konráda), 21 repríz
- 1940 K. R. Krpata: Mistr ostrého meče, Divadlo na Vinohradech, 12 repríz
- 1941 William Shakespeare: Jak se vám líbí, Divadlo na Vinohradech (pod návrhem scény podepsán oficiálně za Františka Zelenku opět Fr. Salzer)
- 1941 Fráňa Šrámek: Stříbrný vítr, Divadlo Na poříčí, 84 repríz
- 1941 A. N. Ostrovskij: Bouře, Divadlo na Vinohradech
- 1942 Friedrich Schiller: Nevěsta Messinská, Divadlo Na poříčí, 37 repríz (1. české provedení této hry)
- 1942 August Strindberg: Královna Kristina, Divadlo Na poříčí (v hlavní roli Jiřina Štěpničková), 59 repríz
- 1942 Frank Tetauer: Úsměvy a kordy, Divadlo Na poříčí, 68 repríz
- 1943 Carlo Goldoni, Miloš Hlávka: Vdova liška, Divadlo Na poříčí (v roli vdovy Adina Mandlová j. h. )
- 1943 Sam Benelli: Chvála bláznovství, Divadlo Na poříčí (v roli Violanty Adina Mandlová), 61 repríz
- 1943 H. H. Ortner: Řezbář Vít Stoss, Divadlo na Vinohradech, 21 repríz
- 1943 František Xaver Svoboda: Poslední muž, Divadlo Na poříčí, 80 repríz
- 1944 Olga Barényi: Herečka, Divadlo Na poříčí (v titulní roli Zorka Janů), 57 repríz
- 1944 Henrik Ibsen: Domov loutek, Divadlo Na poříčí, 56 repríz
- 1945 Arnošt Dvořák: Husité, Karlínské divadlo
- 1946 Anton Pavlovič Čechov: Labutí píseň, Divadlo 5. května (představení na scéně býv. Velké operety)
- 1946 Lope de Vega: Sedlák svým pánem, Divadlo 5. května
- 1946 W. Shakespeare: Zkrocení zlé ženy, Divadlo 5. května
- 1946 A. N. Arbuzov: Daleká cesta, Divadlo 5. května
- 1946 W.Shakespeare: Hamlet, Divadlo 5. května
- 1946 W. Shakespeare: Sen noci svatojánské, Divadlo 5. května
- 1946 E. M. Labiche: Pan Perrichou na cestách, Divadlo 5. května
- 1947 Jaroslav Pokorný: Křídový kruh, Divadlo 5. května
- 1947 Mária Rázusová-Martáková: Jánošík, Divadlo 5. května
- 1947 Jiří Mahen: Ulička odvahy, Divadlo 5. května
- 1947 L. H. Morstin: Xantipa, Stavovské divadlo (Fr. Salzer alternoval v roli Agatona)
- 1947 Armand Salacrou: Noci hněvu, Stavovské divadlo
- 1948 Miloslav Stehlík: Loď dobré naděje, Tylovo divadlo
- 1949 Edmond Rostand: Cyrano z Bergeracu, Tylovo divadlo
- 1949 Alexandr Sergejevič Puškin: Evžen Oněgin, Národní divadlo
- 1949 W. Shakespeare: Zkrocení zlé ženy, Tylovo divadlo
- 1950 J. K. Tyl: Strakonický dudák, Tylovo divadlo
- 1950 Višněvskij: Nezapomenutelný rok devatenáctý, Národní divadlo
- 1951 Nikolaj Vasiljevič Gogol: Ženitba, Tylovo divadlo
- 1952 Anatolij Surov: Zelená ulice, Tylovo divadlo
- 1952 A. N. Ostrovskij: Pozdní láska, Tylovo divadlo
- 1953 Ota Šafránek: Vlastenec, Tylovo divadlo
- 1953 Jan Drda: Hrátky s čertem, Národní divadlo
- 1954 V. V. Ivanov: Obrněný vlak, Národní divadlo
- 1954 David Berg: Matka Riva, Tylovo divadlo
- 1954 W. Shakespeare: Benátský kupec, Tylovo divadlo
- 1955 Julius Zeyer: Radúz a Mahulena, Smetanovo divadlo
- 1956 Alexandr Nikolajevič Ostrovskij: Poslední oběť, Tylovo divadlo
- 1957 Karel Čapek: Bílá nemoc, Národní divadlo (Fr. Salzer alternoval v roli Ministra propagandy)
- 1958 Jiří Mahen: Jánošík, Národní divadlo
- 1958 a 1961 W. Shakespeare: Král Lear, Národní divadlo/Smetanovo divadlo
- 1959 Maxim Gorkij: Rodina Zykovových, Tylovo divadlo
- 1959 József Darvas: Spálená křídla, Tylovo divadlo
- 1962 A. Dvořák: Božena Němcová bojující, Národní divadlo (Slavnostní večer ke 100. výročí úmrtí Boženy Němcové)
- 1965 Thornton Wilder: Naše městečko, Komorní divadlo, (režie j. h. )
- 1968 Stefan Zweig: Ovečka chudého, Komorní divadlo, (překlad a režie j. h. )
Filmografie
- 1939 Mořská panna (role dobrodruha Roberta) – režie Václav Kubásek
- 1946 Pancho se žení – režie Rudolf Hrušínský a František Salzer
- 1947 Jan Roháč z Dubé (role kancléře Šlika) – režie Vladimír Borský
Překladatelská činnost
Překlady vlastním jménem:
Překlady pod pseudonymem František Slánský nebo B. Slánský:[25]
Rozhlasová činnost
- 1938 Karel Čapek: Bílá nemoc, role: baron Krog
Pedagogická činnost
Divadelní a filmové osobnosti o Františku Salzerovi
- To tehdy do našeho repertoáru vrostla Durchova hra Kvas na Boleslavi k svatováclavskému miléniu. František Salzer, poučený z hilarovských režií, dokázal představení úderné, v tempu, v rytmu až překotné. Nic takového jsem neviděl ani na Kladně, ani v Osvobozeném. Salzer se ve škole i mimo ni v Praze hodně naučil. Uměl se dívat, uměl i brát, a křivdil bych mu, kdybych nepřiznal, že, ač mladý, už také dával.[26]
- Ve druhém ročníku přišel pan profesor František Salzer, režisér Národního divadla, ten mi velmi pomohl. Působil dříve také v Olomouci, mluvili jsme spolu o mém městě. Citlivě mě nasměroval, navigoval, setřásl ze mě pochyby. Vysvětlil nám, že temperament je předpoklad a jak důležitá je herecká představivost.[27]
- Dodatečně jsem se soukromě dozvěděla od Fr. Salzera, šéfa divadla Na Poříčí, že mezi těmi, kdo mají být zbaveni vedoucích funkcí je šéf Městského divadla B. Stejskal, Fr. Salzer a dramaturg Dr. Frank Tetauer. Poněvadž všemi členy divadla byl Salzer považován za nejschopnějšího, a já sama jsem věděla přímo od něj – tehdy jsem se s ním soukromě stýkala – že by v divadle nezůstal, čímž bychom ztratili nejschopnějšího režiséra, pozvala jsem Dra Oehmkeho k sobě do bytu dne 10. XII. 1942 večer. On přišel a já této návštěvy jsem použila k intervenci za Salzera a Tetauera.[28]
- Na podzim 1942 si mě pozval František Salzer, tehdy šéf divadla Na Poříčí, a nabídl mi roli v kuse, kterou pro mne napsala Vlasta Petrovičová–Neffová, moje kdysi velmi dobrá přítelkyně. Neměla jsem tehdy žádné filmové závazky, tak jsem s velkou radostí přijala a hned jsme začali zkoušet. ...Byl to velký kasovní úspěch, a protože kritika mě opět přijala velmi vlídně, začalo se uvažovat o mém dalším pohostinském vystupování v některém z Městských divadel.[29]
- Iniciátorem všeho byl František Salzer, režisér a po E. F. Burianovi šéf Divadla Na poříčí. Přes spojení této scény s Městskými divadly jí chtěl uchovat jistou nezávislost, aby Emil Burian, až se vrátí, nalezl soubor ve stavu, s nímž by mohl realizovat své zajímavé představy a nápady. Nicméně Salzer věděl, že musí soubor oživit a vyburcovat z útlumu po všech těch událostech kolem zatčení E. F. Buriana. Potřeboval proto nějakou populární osobnost. V té době jsem mu padl do oka a nabídl mi hostování, které nakonec způsobilo, že jsem odešel od Vlasty Buriana.[30]
- No, a František Salzer se mnou sám začal zkoušet. Bylo pro mne svým způsobem vyznamenání, když jsem viděl, jaký má tenhle režisér zájem, aby představení dopadlo co nejlíp. Taky já jsem tušil, že by mi mohlo otevřít cestu do Městských divadel.[30]
- Pan profesor Salzer patřil ke slavným režisérům Národního divadla a náš ročník měl to štěstí, že ho zažil jako profesora režisérů. Kromě již zmíněných Tomšovského a Hudečka patřili k jeho posluchačům např. Láďa Smoček, Míla Švarc, Honza Bartoš a my, všichni studující herectví.[31]
- Možná, že si některý z tehdy přítomných diváků vzpomene ještě na naše blbnutí. Trvalo to jen ten jediný večer, ale my jsme se náramně bavili. Naštěstí se to pan profesor Salzer nikdy nedozvěděl. Byli jsme rádi, protože jsme ho milovali a protože jsme si ho vážili. Jeho velké režisérské srdce by bývalo asi velmi zklamáno a pohoršeno nad naší troufalostí.[32]
- ...František Salzer, úměrně vyvážený umělec, technicky bezpečný, osobitý svým sklonem k pointované režii dialogické i prostorové, dobře vyzbrojený svou hereckou minulostí, s živým smyslem pro uvolnění dramatických zdvihů, zřejmě se přiklánějící k oblasti soudobého dramatu civilního.[33]
- Proto byl jmenován režisér František Salzer samostatným uměleckým šéfem tohoto divadla. František Salzer opravdu neobyčejně umělecky vyspěl, když mu byla dána příležitost plně se uplatnit, hned po nastoupení ředitele Jahna. Hlavně při „Literárním cyklu“ komorních her.[34]
- Mezi nové inscenace patřily i Dobře utajené housle Miroslava Horníčka……a Zweigova Ovečka chudého v režii legendy českého divadla Františka Salzera.[35]
- Abych neodešel z Olomouce jako utržený od boudy, přemluvil jsem svého kolegu z konzervatoře a kamaráda Františka Salzera, aby šel do olomouckého divadla, že tam místo mne potřebují milovníka. Nejdřív nechtěl, že prý on není žádný „milas“, ale potom pochopil, že jako milovník začít musí. On však využil příležitost po svém – začal režírovat a udělal dobře.[36]
- V třicátém roce se režisér František Salzer ujal režie hry amerických autorů Fultona Ourslera a Lowella Brentana „Pavouk“...Režisér Salzer přišel na nápad využít filmové projekce. Objednal techniku a pronajal na jeden den ateliér ve vinohradské pivovarské zahradě a tu scénu s kyticí a dítětem jsme tam velmi rychle natočili. Kritika i diváci nápad přijali s nadšením. Tak vidíte, předběhli jsme Laternu magiku o pěkných pár let...[37]
- František Salzer byl mým věrným spolupracovníkem a nejlepším uměleckým rádcem.[38]
- Režisér František Salzer byl v uznání své vynikající režisérské činnosti jmenován vrchním režisérem. Frant. Salzer působil v Městských divadlech od roku 1930 a při svých režijních kreacích kolísal z počátku mezi avantgardou a zjemnělým civilismem. Za mého ředitelství měl možnost umělecky se volněji vyvíjeti a vynikl zejména krásnou režií Shakespearova „Večeru tříkrálového“, kteréžto představení pokládám režijně a umělecky nejdokonalejší z doby mého ředitelství...Vedle režie Shakespearova „Večeru tříkrálového“ pokládám za jeho nejlepší umělecký výkon režii Wilderova „Našeho městečka“ v pátém literárním cyklu Komorního divadla, která jednomyslně celou divadelní kritikou byla uznána za umělecky nejhodnotnější.[38]
- Národní divadlo angažovalo režiséra Františka Salzera. Po vystudování konzervatoře byl u nás Salzer krátký čas hereckým elévem, ale když viděl, že z toho jeho hraní moc slávy nekouká, odešel do Olomouce a tam se začal věnovat režii. Stal se z něho znamenitý moderní režisér. Později přešel do Vinohradského divadla, kde vytvořil představení vysoké úrovně. Národní divadlo si libovalo, že jeho získáním se vyplní mezera, která vznikla odchodem Jiřího Frejky. A první představení, které na našem jevišti inscenoval, nasvědčovalo, že tomu tak bude. Byla mu svěřena režie „Nocí hněvu“ Armanda Salacroua.[39]
- „Noci hněvu“ citlivému, jemnému režisérovi Salzerovi přesně vyhovovaly...Inscenace se stala událostí. Salzer pronikl do dramatické a lidské plnosti díla, jevištně ji oslovil a dosáhl mistrovství, jak se to podaří jenom málokdy a málokomu. Divadlo mohlo být šťastno, že získalo takového režiséra. Škoda, že později – nikoli jen svou vinou – začal Salzer pracovat v duchu tehdejších, často schematických názorů na realistickou režii. Tato metoda už mu nebyla tak blízká, aby mohl vytvořit průkazná umělecká díla.[40]
Odkazy
Reference
- Matriční záznam o narození a křtu
- Dálnopisem, poštou, telefonem. Rudé právo. 24. 12. 1974, s. 2. Dostupné online.
- J.L.Fischer: Olomoucká činohra, In: Miroslav Rutte, Josef Kodíček: Nové české divadlo 1928–1929, vyd. Dr. Ot. Štorch-Marien, Aventinum, Praha, 1929, str. 110
- Kolektiv autorů: Dějiny českého divadla/IV., Academia, Praha, 1983, str. 178, 649
- Lída Baarová: Života sladké hořkosti, 1991, str. 113
- Josef Škvorecký: Útěky - Lída Baarová, 2009, str. 22
- Stanislav Motl: Mraky nad Barrandovem, 2006, str. 277–8 (Výslech Adiny Mandlové-Tůmové, Praha-Pankrác, 19.6.1945, Disciplinární komise Odborové rady divadelníků)
- Věra Holá–Tůmová: Omamná vůně líčidel (3), In: Sušické noviny 16/2010, 10.9.2010, str. 5
- Kolektiv autorů Academia Praha: Národní divadlo a jeho předchůdci, 1988, str. 427
- Vlastimil Blažek: Sborník na paměť 125 let Konservatoře hudby v Praze, Vyšehrad, Praha, 1936, str. 514
- Ladislav Boháč: Tisíc a jeden život, 1981, str. 31
- Miroslav Rutte, Josef Kodíček: Nové české divadlo 1928–1929, vyd. Dr. Ot. Štorch-Marien, Aventinum, Praha, 1929, str. 109
- Vladimír Hlavatý: Monolog herce z Vinohrad, 1984, str. 157
- V. Müller a kol.: Padesát let Městských divadel pražských 1907–1957, vyd. Ústřední národní výbor hl. m. Prahy, Praha, 1958, str. 38
- J. M. Kvapil: Jaro Národního divadla 1945, vyd. Sirotčí, vdovský a podpůrný spolek členů Národního divadla v Praze, Praha, 1946, str. 186–193
- V. Müller a kol.: Padesát let Městských divadel pražských 1907–1957, vyd. Ústřední národní výbor hl. m. Prahy, Praha, 1958, str. 37, 61, 130
- Stanislav Motl: Mraky nad Barrandovem, 2006, str.289
- Z. Sílová, R. Hrdinová, A. Kožíková, V. Mohylová : Divadlo na Vinohradech 1907–2007 – Vinohradský ansámbl, vydalo Divadlo na Vinohradech, Praha, 2007, str. 69
- Vladimír Hlavatý: Monolog herce z Vinohrad, 1984, str. 177
- Jindřich Černý: Osudy českého divadla po druhé světové válce - Divadlo a společnost 1945-1955, Academia, Praha, 2007, str. 131, ISBN 978-80-200-1502-0
- Oficiální stránky Národního divadla v Praze
- Kolektiv autorů: AMU 60. let (Publikace k 60. výročí založení AMU v Praze), 2006, str. 28
- Vladimír Hlavatý: Monolog herce z Vinohrad, Melantrich, Praha, 1984, str. 152
- Vladimír Hlavatý: Monolog herce z Vinohrad, Melantrich, Praha, 1984, str. 159
- V. Müller a kol.: Padesát let Městských divadel pražských 1907–1957, vyd. Ústřední národní výbor hl. m. Prahy, Praha, 1958, str. 130–164
- Jaroslav Průcha: Má cesta k divadlu, vyd. Divadelní ústav, Praha, 1975, str. 185–6
- Michaela Matuštíková: Já bych jenom děkovala (Hana Maciuchová vypráví o učitelích svého života ), In: týdeník Vlasta, 9/2008, str. 11
- Z výslechu svědkyně Adiny Mandlové–Tůmové před Disciplinární komisí Odborové rady divadelníků ve věznici na Pankráci dne 19.VI.1945, In:Stanislav Motl: Mraky nad Barrandovem, vyd. Rybka Publishers, 2006, str. 274–5, ISBN 80-86182-51-7
- Adina Mandlová: Dneska už se tomu směju, vyd. Čs. filmový ústav, 1990, str. 116
- Jiří Tvrzník: Jaroslav Marvan vypravuje, vyd. Novinář, 1975, str. 124
- Petr Hořec, Milan Neděla: Rozpomínky, Goldstein & Goldstein, Praha, 1997, str. 36, ISBN 80-86094-12-X
- Petr Hořec, Milan Neděla: Rozpomínky, Goldstein & Goldstein, Praha, 1997, str. 37, ISBN 80-86094-12-X
- Jan Bor: Režie a herectví v Městském divadle, In: Redakce umělecké správy divadla: Čtvrtstoletí Městského divadla na Král. Vinohradech, jubilejní sborník, vyd. Městské divadlo na Král. Vinohradech, Praha, 1932, str. 56–7
- Jan Port–Žuk: Inscenace sedmi sedmiletek, In: V. Müller a kol.: Padesát let Městských divadel pražských 1907–1957, vyd. Ústřední národní výbor hl. m. Prahy, Praha, 1958, str. 37
- Marie Valtrová: ORNESTINUM, Slavná éra Městských divadel pražských, Brána, Praha, 2001, str. 164, ISBN 80-7243-121-8
- Ladislav Tunys: Otomar Korbelář, nakl. XYZ, Praha, 2011, str. 56, ISBN 978-80-7388-552-6
- Ladislav Tunys: Otomar Korbelář, nakl. XYZ, Praha, 2011, str. 114–5, ISBN 978-80-7388-552-6
- Bedřich Jahn: Pět let ředitelem Městských divadel pražských, Melantrich, Praha, 1940, str. 34
- Ladislav Boháč: Tisíc a jeden život, Odeon, Praha, 1981, str. 198–9
- Ladislav Boháč: Tisíc a jeden život, Odeon, Praha, 1981, str. 199
Literatura
- Lída Baarová: Života sladké hořkosti, Sfinga, Ostrava, 1991, str. 113, ISBN 80-900578-5-3
- Svatopluk Beneš: Být hercem, Melantrich, Praha, 1992, str. 28, 37–8, 50
- Bohumil Bezouška: Jak jsem proskotačil život, Lunarion, Praha, 1993, str. 174, 336, ISBN 80-85774-08-9
- Bohumil Bezouška: Tajnosti zákulisí, vyd. Panton, 1977, str. 53, 66
- B. Bezouška, V. Pivcová, J. Švehla: Thespidova kára Jana Pivce, Odeon, Praha, 1985, str. 139, 141, 143, 146, 156, 160, 227, 239–40, 254, 258
- Vlastimil Blažek: Sborník na paměť 125 let Konservatoře hudby v Praze, Vyšehrad, Praha, 1936, str. 145, 461, 462, 464, 514
- Ladislav Boháč: Tisíc a jeden život, Odeon, Praha, 1981, str. 31, 86, 198–9, 249
- Jaroslav Brož, Myrtil Frída: Historie československého filmu v obrazech 1930 – 1945, Orbis, Praha, 1966, str. 260
- František Cinger: Tiskoví magnáti Voskovec a Werich, Akropolis, Praha, 2008, str. 25, ISBN 978-80-7304-099-4
- František Černý: Hraje František Smolík, Melantrich, Praha, 1983, str. 144, 155, 162, 171, 174, 218, 289, 291–2, 294, 329–30
- František Černý: Kalendárium dějin českého divadla, Svaz českých dramatických umělců a Český literární fond, Praha, 1989, str. 76, ISBN 80-85096-02-1
- František Černý: Kapitoly z dějin českého divadla, Academia, Praha, 2000, str. 351, ISBN 80-200-0782-2
- František Černý: Měnivá tvář divadla aneb Dvě století s pražskými herci, Mladá fronta, 1978, str. 221, 253, 255
- František Černý: Pozdravy za divadelní rampu, Divadelní ústav, Praha, 1970, str. 73–4
- František Černý: Theater – Divadlo, Orbis, Praha, 1965, str. 65, 71, 117, 119, 123, 144, 368–370, 378–9, 409
- Jindřich Černý: Jiřina Štěpničková, Brána, Praha, 1999, str. 114, 126, 131–2, 137, 143, 163, ISBN 80-7243-037-8
- Jindřich Černý: Osudy českého divadla po druhé světové válce – Divadlo a společnost 1945–1955, Academia, Praha, 2007, str. 16, 28, 50–1, 88, 112,114, 131, 155–6, 159, 204, 211, 247–8, 290, 304, 307, 353, 408, 410, 413, 415, 454, ISBN 978-80-200-1502-0
- Jindřich Černý: Národní divadlo (1883 – 1983) – stručný průvodce sto lety jeho umělecké práce, vyd. Národní divadlo, Praha, 1983, str. 47, 53
- Divadelní zápisník, ročník I, 1945 – 1946, Sdružení pro divadelní tvorbu v Umělecké besedě, Praha, 1946, str. 201, 425
- Antonín Dolenský: Kulturní adresář ČSR, vyd. Českolipská knih– a kamenotiskárna, Česká Lípa, 1936, str. 469–470
- Vladimír Dostál: Opona se zvedá, vyd. Blok, 1973, str. 179–180
- Antonín Dvořák: Jiří Plachý, Orbis, Praha, 1964, str. 66, 93, 101–4
- Antonín Dvořák: Saša Rašilov, Orbis, Praha, 1965, str. 112, 125–6
- Vlasta Fabianová: Jsem to já?, Odeon, Praha, 1993, str. 215, 220–23, 245, 259, ISBN 80-207-0419-1
- Adam Georgiev: Deník sestry Lídy Baarové, vyd. Petrklíč, 2007, str. 125, ISBN 978-80-7229-165-6
- Jakub Hladký: Hana Maciuchová, Ethanum, Praha, 2011, str. 25, ISBN 978-80-904771-1-7
- Vladimír Hlavatý: Monolog herce z Vinohrad, Melantrich, Praha, 1984, str. 85, 121, 127, 143, 148, 151–4, 157–9, 175–8
- Šárka Horáková: Jan Přeučil, muž taktní k uzoufání, Alpress, Frýdek-Místek, 2007, str. 57, 62–3, 65, 67, ISBN 978-80-7362-511-5
- Petr Hořec: Herecká ohlédnutí, Západočeské nakladatelství, Plzeň, 1977, str. 113, 184
- Petr Hořec: Stanislav Neumann, Orbis, Praha, 1963, str. 60–61
- Petr Hořec: Úsměvy paní Thálie, vyd. Daniel, 1992, str. 31
- Petr Hořec, Milan Neděla: Rozpomínky, Goldstein & Goldstein, Praha, 1997, str. 30, 35-7, ISBN 80-86094-12-X
- Karel Höger: Z hercova zápisníku, Melantrich, Praha, 1979, str. 391
- Igor Inov: Jak to všechno bylo, pane Werichu ?, XYZ, Praha, str. 127, ISBN 978-80-87285-09-1
- Bedřich Jahn: Pět let ředitelem Městských divadel pražských, Melantrich, Praha, 1940, str. 8, 12–3, 19, 22–3, 25–7, 31, 33–46, 48
- Kabinet pro studium českého divadla: Pražský divadelní almanach – 230 let Stavovského divadla, Institut umění – Divadelní ústav, Praha, 2013, str. 155, ISBN 978-80-7008-293-5
- Jan Kačer: Jedu k mámě, Eminent, Praha, 2003, str. 60, 61
- Kolektiv autorů: Dějiny českého divadla/IV., Academia, Praha, 1983, str. 82, 122, 178, 262, 277, 367, 369, 371, 373, 417, 478–9, 484–6, 504, 508, 512, 525, 610, 619, 626, 628, 635, 649, 659, 665–7
- Kolektiv autorů: AMU 60. let (Publikace k 60. výročí založení AMU v Praze), 2006, str. 28
- Kolektiv autorů: Kniha o Národním divadle 1883–1963, Orbis, Praha, 1964, str. 61
- Kolektiv autorů: Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha, 1988, str. 427–8
- Hana Konečná a kol.: Čtení o Národním divadle, Odeon, Praha, 1983, str. 220, 221, 321, 398
- Miroslav Kouřil: O malém jevišti, Orbis, Praha, 1953, str. 217, 221, 251, 300, 320, 335
- František Kovářík: Kudy všudy za divadlem, Odeon, Praha, 1982, str. 203–4, 214, 216, 225, 245, 247, 251, 253–7, 264, 290, 308
- Antonín Král: Národní divadlo 1958 – 1961, Národní divadlo, Praha, 1961, str. 34, 56, 77, 122, 167
- Kruh solistů MDP: Ročenka k jubileu Městských divadel pražských 1907–1937, Kruh solistů Městských divadel pražských, knihtiskárna Politika, Praha, 1938, str. 73
- J. M. Kvapil: Jaro Národního divadla 1945, vyd. Sirotčí, vdovský a podpůrný spolek členů Národního divadla v Praze, Praha, 1946, str. 186–193
- Petr Lotar: ...domov můj, vyd. Primus, Praha, 1993, str. 259–261, ISBN 80-85625-15-6
- Adina Mandlová: Dneska už se tomu směju, vyd. Čs. filmový ústav, 1990, str. 116, 118, 121–2, 283-4
- Jaroslav Marvan: Nejen o sobě, Melantrich, Praha, 1991, str. 336, 338, 144–5 (fotopřílohy)
- Stanislav Motl: Mraky nad Barrandovem, Rybka Publishers, Praha, 2006, str. 274–5, 277–8, 289, ISBN 80-86182-51-7
- V. Müller a kol.: Padesát let Městských divadel pražských 1907–1957, vyd. Ústřední národní výbor hl. m. Prahy, Praha, 1958, str. 15, 36–8, 61, 100, 106–8, 110, 130–164, 180
- Mirek Novák: Jak jsme začínali, Koršach, Praha, 1994, str. 170, ISBN 80-900346-4-0
- Jaromír Pelc: Meziválečná avantgarda a Osvobozené divadlo, Ústav pro kulturně výchovnou činnost, Praha, 1981, str. 130
- Jaromír Pelc: Zpráva o Osvobozeném divadle, Práce, Praha, 1982, str. 159
- Jaromír Pelc: Osvobozené divadlo, Mladá fronta, Praha, 1990, 488 s., ISBN 80-204-0165-2. Blíže in:
- Ladislav Pešek: Tvář bez masky, Odeon, Praha, 1977, str. 259
- Jaroslav Průcha: Má cesta k divadlu, vyd. Divadelní ústav, Praha, 1975, str. 168, 178–181, 184–6, 259
- Jaroslav Pucherna a kol.: Přijelo divadlo, vyd. Orbis pro Státní zájezdové divadlo, Praha, 1961, str. 15
- Redakce umělecké správy divadla: Čtvrtstoletí Městského divadla na Král. Vinohradech, jubilejní sborník, vyd. Městské divadlo na Král. Vinohradech, Praha, 1932, str. 21, 34, 44, 56, 89, 116, 135–7
- Redakční rada: Jubilejní ročenka Kruhu solistů Městských divadel pražských 1946, Městské divadlo na Král. Vinohradech, Praha, 1946, str. 29, 38, 145
- Miroslav Rutte, Josef Kodíček: Nové české divadlo 1928–1929, vyd. Dr. Ot. Štorch–Marien, Aventinum, Praha, 1929, str. 105, 109–110
- Z. Sílová, R. Hrdinová, A. Kožíková, V. Mohylová: Divadlo na Vinohradech 1907 – 2007 – Vinohradský ansámbl, vydalo Divadlo na Vinohradech, Praha, 2007, str. 45, 50, 55–9, 61–2, 65, 69, 173–9, ISBN 978-80-239-9604-3
- Miloš Smetana: Jan Tříska, nakl. XYZ, Praha, 2004, str. 25, 154, ISBN 80-903399-5-6
- Josef Škvorecký: Útěky – Lída Baarová, Československý spisovatel, Praha, 2009, str. 22, ISBN 978-80-87391-21-1
- Zdeněk Štěpánek: Herec, vyd. Mladá fronta, 1964, str. 160–1 (fotopřílohy)
- Arnošt Tabášek: Adina Mandlová – Fámy a skutečnost, vyd. Formát, 2003, str. 68, 72–3, 97, 119, 123, 133, ISBN 80-86718-16-6
- Ladislav Tunys: Otomar Korbelář, nakl. XYZ, Praha, 2011, str. 45, 56, 72, 96, 100–103, 114–6, 150, 167, 266, ISBN 978-80-7388-552-6
- Ladislav Tunys: Hodně si pamatuju...Perličky v duši Raoula Schránila, Ametyst, Praha, 1998, str. 157, ISBN 80-85837-35-8
- Ladislav Tunys: Dobrák od kosti Jindřich Plachta, vyd. Ametyst, Praha, 2003, str. 169, ISBN 80-85837-43-9
- Jiří Tvrzník: Jaroslav Marvan vypravuje, vyd. Novinář, 1975, str. 124–5
- Jiří Tvrzník: Šest dýmek Františka Filipovského, vyd. Novinář, 1981, str. 267, 274, 281
- Alena Urbanová: Vítězslav Vejražka, Orbis, Praha, 1963, str. 98–101
- Pavlína Vajčnerová: Gustav Nezval...oči spíše sympatické, Brána, Praha, 2005, str. 80, 84, ISBN 80-7243-265-6
- Marie Valtrová: Kronika rodu Hrušínských, Odeon, Praha, 1994, str. 85, 125, 128–9, 132, 135, 138, 164–5, 170, 184, ISBN 80-207-0485-X
- Marie Valtrová: ORNESTINUM, Slavná éra Městských divadel pražských, Brána, Praha, 2001, str. 24, 27, 92, 164, 199, 201, ISBN 80-7243-121-8
- Marie Valtrová – Ota Ornest: Hraje váš tatínek ještě na housle?, Primus, Praha, 1993, str. 77, 209, ISBN 80-85625-19-9
- Jiří Žák a kol.: Divadlo na Vinohradech 1907 – 2007 – Vinohradský příběh, vydalo Divadlo na Vinohradech, Praha, 2007, str. 157, 164, 188, ISBN 978-80-239-9603-6
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu František Salzer na Wikimedia Commons
- František Salzer v databázi Archivu Národního divadla
- František Salzer v Česko-Slovenské filmové databázi
- František Salzer na Kinoboxu.cz
- František Salzer ve Filmové databázi
- Historie Divadla Disk
- Divadelní ústav Archivováno 15. 1. 2021 na Wayback Machine
- Moravské divadlo Olomouc: https://web.archive.org/web/20130908155132/http://ceskedivadlo.cz/divadla/moravske-divadlo-olomouc
děkani DAMU | ||
---|---|---|
Předchůdce: Vladimír Adámek |
František Salzer 1954–1955 |
Nástupce: Josef Bezdíček |
Předchůdce: Josef Bezdíček |
1958–1961 | Nástupce: Antonín Dvořák |
Předchůdce: Antonín Dvořák |
1963–1970 | Nástupce: Jan Císař |