Evoluce
Biologická evoluce je dlouhodobý a samovolný proces, v jehož průběhu se rozvíjí a diverzifikuje pozemský život.[1] Podstatu těchto změn zkoumá vědní obor evoluční biologie. Evoluce, jako biologický termín, zavedl Charles Bonnet roku 1762 jako vyjádření vývoje embrya, které se tvarem rozvíjí.
![](../I/Origin_of_Species_illustration_cropped.png.webp)
První ucelenou evoluční teorii vytvořil Jean Baptiste Lamarck (lamarckismus), ale dnešní vědci vycházejí z teorie, kterou později předložil Charles Darwin (darwinismus), který spojil myšlenku postupné evoluce druhu s přirozeným výběrem, jakožto příčinou a hybnou silou evoluce. Kromě evoluce biologické se uplatňuje i evoluce kulturní.
Charakteristika
Evolucí jednotlivých druhů je tak chápán postupný vývoj života od prvního výskytu na Zemi k mnoha různým formám života, které se nadále vyvíjejí způsoby, které paleontologie a moderní biologické a biochemické vědy popisují a nezávisle potvrzují s narůstající přesností. Společné rysy ve struktuře genetického kódu všech žijících organismů včetně lidí tak dokladují jejich společný prvotní původ.[2] Ukazuje se však, že společné sady genů (postupné náhodné mutace) jsou selektovány deterministicky vlivem prostředí a podobnost organismů tedy odráží podobnost prostředí (například ekomorf jako je anolis), ve kterém se organismy vyvíjejí.[3][4]
Za důkaz evoluce může sloužit například rychlá adaptivní změna zbarvení drsnokřídlovce březového nebo třeba dobře zmapovaná evoluce koně, kdy jsou známy jednotlivé „články“ evoluce včetně postupných změn anatomie.
Samotné slovo evoluce pochází původně z latinského evolutio (rozvinutí v obou významech), do češtiny se pak dostalo skrze anglickou teorii evolution. Termín se často používá v přeneseném smyslu slova – např. evoluce trhu nebo evoluce technologií (v angličtině jde o stejný význam).[5] Nicméně vzhledem k tomu, že jde většinou spíše o přizpůsobení (tedy chybí generace), jedná se v pravém slova smyslu o třídění z hlediska stability.[6]
Studiem mechanismů a zákonitostí evoluce se zabývá evoluční biologie, evolučními vztahy mezi jednotlivými organismy se zabývá fylogenetika.
Teorie evoluce úzce souvisí s pojmem geologického času, který je vyžadován pro průběh evolučních procesů na vyšší a dlouhodobější úrovni. Geologický čas, se kterým pracují zejména geologové a paleontologové, je počítán na řádové stovky tisíc až jednotky miliard let a odpovídá tedy vzniku a vývoji planety Země a života na ní. Představa geologického času je nicméně velmi obtížná a k jeho pochopení je třeba využít jistých přirovnání nebo modelů.[7]
Důkaz evoluce
Teorie
![](../I/Darwinismoa_jirafaren_adibidea.png.webp)
Charles Darwin definoval v O původu druhů pro fungování přirozeného výběru tyto čtyři podmínky:[8]
- Organismus zplodí v průměru za život více než jednoho plodného potomka.
- Existuje určitý selekční tlak, čili organismy s určitými vlastnostmi mají větší šanci na přežití, než jiné.
- Existuje vnitrodruhová variabilita, jednotliví příslušníci téhož druhu se tedy od sebe liší.
- Existuje heredita, potomci se v průměru podobají více svým rodičům než ostatním členům populace.
Kritika většinou cílí právě na čtvrtý bod, který potřebuje empirické ověření. Ale i prokázaná stejná šance organizmů snižuje vliv přirozeného výběru.[9] Nicméně existuje více mechanizmů, než pouze přirozený výběr (viz níže).
Fosilní záznam
Pokroky v paleontologii poskytují řadu důkazů hromadících se změn na organizmech v průběhu delšího časového období (a tím i hromadící se rozmanitost přizpůsobení fyzických znaků i životních strategií). Pomocí sledování vývoje a změn lze sledovat strukturu "stromu života" a mapovat příbuznost všech životních forem na Zemi.[11]
Moderní paleontologie začala prací George Cuviera, který si všiml, že v každé vrstvě sedimentů lze najít specifickou skupinu fosílií (zkamenělin). Čím jsou vrstvy hlubší, tím byly zde nalezené organismy jednodušší. Cuvier předpokládal, že jde o starší vrstvy a že tudíž probíhá postupný vývoj směrem k větší komplexitě.[12] Některé další jeho hypotézy jako katastrofismus (domněnka, že náhlé změny v geologických vrstvách jsou následkem katastrof předchozích období, a že v jedné z nich se nacházíme i nyní) byly později vědci odmítány, až následně uniformitarismus prosadil myšlenku, že ve skutečnosti probíhaly geologické procesy v minulosti stejně rychle jako dnes.[13] Současná analýza ukazuje, že změny jsou postupné, ale někdy mohou být rychlejší.[14]
Ze složení fosílií v jednotlivých vrstvách můžeme dnes určit kdy, kde a jak rychle se které organismy v historii vyvíjely. Zásadním nástrojem jsou také různé radioaktivní datovací metody, z nich nejznámější je uhlíková metoda. Vedle ní existuje alespoň 15 dalších, jež využívají radioaktivní rozpad, pro starší období je nejpoužívanější metoda draslík-argon, draslík 40 má totiž poločas rozpadu 1,3 miliard let. Velkou oporu v důkazu evoluční myšlenky představují takzvané přechodné fosílie, mezi něž patří například Archaeopteryx (jako pojítko organismů s křídly a bez nich).[15]
Ukazuje se, že hromadná vymírání urychlují evoluci[16] a rozšiřuje se tak diverzita.[17][18] Naruší se tak status quo (srovnej: zamrzlá evoluce).
![](../I/Square-townsend-fledermaus.jpg.webp)
Srovnávací anatomie
Srovnávací anatomie využívá poznatků morfologie jako způsob růstu buněk, typ tkání, sdílené znaky ale i etologické poznatky, aby mapovala společné předky geneticky příbuzných organismů. Existence hierarchického systému organismů známého jako strom života ukazuje například na to, že všechny organismy na Zemi sdílení společné předky. Jako důkaz evoluce slouží ale i porovnávání naopak podobných nezávisle vyvinutých evolučních strategií za účelem zjištění původního selekčního tlaku – konvergence.
![](../I/Equine_evolution.jpg.webp)
Taxonomie
Taxonomie zkoumá klasifikaci živých organismů. Existuje mnoho metod zjištění genetické příbuznosti: Podle toho, která zvířata mohou vytvářet hybridy, podle toho, zda mají vyvinuty vlastní niky či podle sdílených úseků genomu. Se znalostmi taxonomie můžeme například pozorovat, jak v historii probíhala speciace i to, co ovlivňuje množství změn i podobností napříč organizmy.
Embryologie
V některých případech připomínají struktury embryí některé evolučně předcházející druhy. Embrya se podobají i napříč druhy (například brzká stádia strunatců) a i na lidech v určitých fázích můžeme pozorovat rudimenty jako faryngální (žaberní) aparát nebo ocas. Jde o struktury, které s ohledem na informační náročnost (genovou) stále v populaci přežívají, protože působící selekční tlaky nejsou dostatečné, aby se selektovala výhodnější forma exprese genů pro brzký vývoj embrya.[19]
Biogeografie
Biogeografie je věda, která zkoumá geografické rozložení druhů. Výsledky biogeografie, především oceánské, pomohly přesvědčit Darwina i Wallace, že všechen život sdílí jednoho společného předka.[20] Ostrovy často obývají endemiti (druhy, které nežijí nikde jinde), případně například ptáci, kteří se na vzdálená místa dostali. Druhy často nepřežijí v jiném biomu a vzájemně se nejvíce podobají geograficky nejbližším druhům. Ovšem izolace není nutnou podmínkou evoluce.[21]
![](../I/Darwin's_finches.jpeg.webp)
Od počátků biologie si lidé všímali, že těla organismů jsou uzpůsobena na prostředí, ve kterém žijí. Evoluční biologové si však také všímají, že rozdělení těchto znaků napříč vyššími větvemi stromu života (taxony) není náhodné. Každý organismus je přizpůsoben na získávání živin z trochu jiného zdroje, protože je-li více druhů v kompetici, časem dojde ke konkurenčnímu vyloučení. Zároveň organismy způsobují, že v přírodě probíhají koloběhy různých látek, díky čemuž může život na Zemi jako celek fungovat.
Molekulární biologie
Každý živý organizmus (s možnou výjimkou RNA virů) přenáší molekuly DNA. Lze vysledovat, že stejné geny vytvářejí podobné znaky, a to do jisté míry i znaky chování.[22] Díky analýze a porovnávání informací z genofondů organizmů lze dnes již běžně také zjistit mnoho genetických predispozic, mapovat geny zodpovědné za různé nemoci a určit rodičovství nebo charakteristiky pachatele, který zanechal nějakou stopu. V praxi bylo možné vytvořit protein pro fluorescentní myši[23] nebo rostliny odolávající suchu i parazitům.[24]
Umělý výběr
Šlechtění je zodpovědné za vznik a charakteristiky chovných zvířat i hospodářských plodin. Lidé si po staletí vědomě i nevědomě udržovali a nechali reprodukovat plodné jedince. Umělý výběr umožnil i tak kuriózní znaky jako plnokvěté rostliny, pomeranče bez jader[25] nebo rozmanitá psí plemena. Řada teorií z Darwinova O původu druhů pochází z jeho dlouholetého studování umělého výběru na holubech.[26]
Typy evoluce
Rozlišuje se:[1]
- kladogeneze – postupné odštěpování evolučních linií
- anageneze – postupné změny ve znacích jednotlivých evolučních linií
Podle měřítka evolučních změn se rozlišuje:[27]
- mikroevoluce – menší evoluční změny během kratšího časového období, například změny frekvencí alel v populacích během několika generací
- makroevoluce – větší evoluční změny v průběhu geologického času, vývoj nových druhů i vyšších taxonomických kategorií, jako je např. řád či kmen
Dále rozlišujeme:
- mezidruhovou kompetici – evoluci, kde určité mutace přispívají k rozšíření druhu jako celku (selekce zajíců schopných uniknout vlkům)
- vnitrodruhovou kompetici – evoluci, která je výhodná pouze v rámci fixace jedince v populaci (selekce jelenů nejúspěšnějších v boji o samičky)
Mechanismy evoluce
Mezi příčiny evolučního vývoje života na Zemi, které popsal již Charles Darwin patří:
- přirozený výběr[28]
- skupinový výběr
- rodičovský výběr
- příbuzenský výběr
- pohlavní výběr[29]
- reprodukční izolace[30]
Později byly objeveny principy jako:
Vývoj poznání
V rámci biologie a obecně přírodních věd vznikla řada teorií zabývajících se vznikem života a jeho evolucí. Ačkoliv první myšlenky o možnosti evoluce se objevily již ve starověku, první ucelenou evoluční teorií byl lamarckismus. Základy současné evoluční koncepce položili až Darwin a Wallace, klíčovou roli u nich hraje hromadění nahodilých změn a přirozený výběr. Dlouho dobu zastával pozici moderního evolučního směru neodarwinismus, který slučoval Darwinův model evoluce s novými objevy na poli genetiky. V současné době se však uplatňuje postneodarwinistický model evoluce, který považuje za základní jednotku evoluce a přirozeného výběru nikoli jedince, ale geny, resp. alely.
Rané úvahy o evoluci
První formulace evolucionistických názorů lze najít již v antickém Řecku. Jednu z prvních myšlenek vyslovil Anaximandros, žák Thaléta z Milétu v 6. st. př. n. l.: „První živočichové se zrodili ve vlhku a měli na sobě ostnatou kůru. Ale když dorůstali, vystupovali na souš, a když se kůra zlomila, žili ještě krátký čas.“
V 5. st. př. n. l. vyslovil Empedoklés z Akragantu názor, že z prvotního chaosu vznikly jednotlivé části rostlinných i živočišných těl, které se navzájem různě spojovaly a kombinovaly, až vznikly normální organismy i podivné obludy. Časem životaneschopná monstra vyhynula a udržely se jen dokonalé bytosti.
Vliv na vývoj evolučních úvah měl také Aristotelés, který kladl absolutní důraz na účelnost v živé přírodě. Domníval se, že ke vzniku orgánu či organismu je nezbytná finální příčina, která orgánu nebo organismu dává účel, cíl. Tato aristotelovská teleologie chápala účelnost jako primárně danou a nezávislou na organizaci živé hmoty a jejích funkcí. Teprve Darwin dokázal uspokojivě vysvětlit vznik a smysl účelnosti.
Arabský myslitel al-Džáhiz již v 9. st. n. l. zapisuje zárodky evoluční teorie.[31]
Lamarckismus
Lamarckismus (postulovaný na počátku 19. století) operoval s myšlenkou, že organismy získávají za svého života zkušenosti a ty pak zúročují při tvorbě svého potomstva (pokud srna hodně běhá, budou mít její mláďata silné nohy). Lamarckismus představoval první ucelenou evoluční teorii, přesto se však nikdy nestal obecně přijímanou teorií a posléze byl u vědců a myslitelů, kteří akceptují myšlenky evoluce, nahrazen darwinismem. Současná biologie jeho myšlenky odmítá buďto celkově, nebo maximálně připouští, že by v určité modifikované podobě mohl omezeně fungovat u jednobuněčných organismů. Není jí totiž znám žádný funkční mechanismus, jak by mohl rodič životní zkušenosti získané během svého života poskytnout potomkům v podobě dědičné informace a ani nepředpokládá, že by u složitějších mnohobuněčných organismů mohl existovat (viz Weismannova bariéra). Jméno teorie je odvozeno od přírodovědce jménem Jean-Baptiste Lamarck (1744–1829).
Darwinismus
Darwinismus představuje evoluční teorii vytvořenou Charlesem Darwinem a Alfredem Wallacem. Operuje s myšlenkou, že evoluce probíhá za pomoci drobných změn na základě selekce vycházející z úspěšnosti rozmnožování jedince. Vychází z toho, že organismy nejsou přesně stejné, nejsou zcela neměnné, že rámcově dědí nebo mohou dědit vlastnosti svých rodičů a že jedinec, který získá nějakou dobrou vlastnost, bude mít více potomstva, kterému tuto dobrou vlastnost předá. Zjednodušeně: ocitnou-li se srny v prostředí, kde musí hodně běhat (protože tam například řádí šelmy), rozmnoží se jen ty, které budou mít předpoklady pro rychlý běh. Jejich mláďata pak budou převážně také dobří běžci. Ovšem nepotřebné vlastnosti se neztrácejí nepoužíváním, jak tvrdil Darwin, ale mohou se ztrácet lepší úspěšností.[32] Mimo tohoto přirozeného výběru postuloval Darwin ještě pojetí pohlavního výběru, vycházející z myšlenky, že podobu organismu neurčuje pouze jeho schopnost dobře žít, ale též být atraktivní pro své případné sexuální partnery, neboť kdo nenajde partnera k páření, tak se též nerozmnoží a nepředá potomkům své vlastnosti.
Darwinismus se stal první evoluční teorií, která obecně ovládla vědecké myšlení (došlo k tomu v průběhu druhé poloviny 19. století), byl však též také poslední ucelenou teorií s poměrně jasným pojetím principů evoluce, které se to podařilo. Bylo to proto, že byl dosti jednoduchý a omezoval se na základní myšlenku, k čemuž i nahrávala tehdejší absence rozsáhlejšího vědeckého poznání života na úrovni buněk, biochemie, molekulární biologie a genetiky. Postupem času, jak se znalosti v rámci těchto oborů rozšiřovaly, se začalo ukazovat, že takto pojatá základní myšlenka naprosto nedostačuje pro vědeckou práci, proto byl postupně darwinismus modifikován a obohacován o další poznatky a postuláty a vytvářely se snahy o syntézu s novými vědeckým poznáním. Této nově vznikající syntéze se říká neodarwinismus.[33]
Neodarwinismus
Když Darwin publikoval svoji teorii přirozeného výběru, netušil, jakým způsobem vzniká tak potřebná variabilita jedinců. V té době zároveň učinil brněnský opat Gregor Mendel objev genetické dědičnosti, kterou kladl jako protiklad k Darwinovým myšlenkám. Zatímco Darwin předpokládal u organismů postupné změny druhu vzniklé schopností adaptace různých jedinců, Mendel předvedl, že jednotlivé znaky jedinců se sice matematickým zastoupením alel (vloh) skokově mění napříč generacemi, přičemž druh jako celek zůstává dlouhodobě v nezměněné podobě.
Někteří evoluční biologové první poloviny 20. století si však povšimli, že Darwinova a Mendelova teorie se nemusí nutně vyvracet, ale naopak se navzájem potvrzují. Tímto započalo období neodarwinismu, které reprezentují jména Theodosius Dobzhansky, J. B. S. Haldane, Julian Huxley či Ernst Mayr. Synonymním výrazem pro neodarwinismus je označení nová či moderní evoluční syntéza (i když výjiměčně jsou tyto pojmy odlišovány a neodarwinismus je chápán až jako nástupce nové syntézy).
Neodarwinistická evoluce pracuje se vznikem jednotlivých alel příslušného genu pomocí náhodných mutací genetické informace, díky nimž vzniká variabilní potomstvo, jak tvrdil Mendel, a následně působí na tyto jedince Darwinův přirozený výběr. Tento model biologické evoluce stál u zrodu moderních evolučních myšlenek.[33][34][35][36]
Postneodarwinismus
Od druhé poloviny 20. století přicházeli evoluční biologové s řadou objevů, které překypovaly nad rámec neodarwinistického modelu evoluce. Darwinova evoluční teorie považovala za jednotku, na niž působí selekce jedince, v zájmu každého jedince by tedy mělo být úspěšně se rozmnožit a předat své geny do dalších generací (mít co nejvyšší fitness). Přesto však známe řadu příkladů altruistického chování mezi příslušníky stejného druhu, tedy mezi potencionálními konkurenty, u některých druhů se navíc vyvinula eusocialita, kdy se většina samic vzdává možnosti rozmnožování na úkor jediné samice, o kterou společně pečují. Někteří evoluční biologové se toto chování pokoušeli vysvětlit teorií skupinového výběru, kterému se však v současné době významný vliv na evoluci nepřikládá.
Již v 60. letech zveřejnil britský biolog William D. Hamilton teorii, že základní jednotkou biologické evoluce není jedinec, ale alela, což roku 1976 ve své knize Sobecký gen zpopularizoval Richard Dawkins. Teorie sobeckého genu předpokládá, že organismus je pouze jakýmsi prostředkem k dalšímu šíření úspěšných alel jeho genomu. Na tuto teorii lze nahlížet jako na pouhou změnu pohledu na evoluci, v zájmu příslušných alel by měl být také úspěch domovského organismu, avšak v některých případech se může alela prosazovat i na úkor svého nositele (pokud gen dané alely sídlí například na pohlavním chromozomu Y, je v zájmu alely, prosazovat pouze samčí potomky apod.). Fakt, že se někteří jedinci chovají k jiným altruisticky vysvětluje teorie příbuzenského výběru, mezi příbuznými jedinci existuje vysoká pravděpodobnost, že nesou stejné alely, tudíž je v podstatě jedno, zda jedinec investuje do pomoci sourozencům či do produkce vlastního potomstva. Eusocialita blanokřídlých (Hymenoptera) je jen extrémním případem, kdy se samicím díky haplodiploidnímu určení pohlaví vyplatí investovat do pomoci sourozencům ještě více než do produkce vlastního potomstva.
Postneodarwinismus navíc nepřisuzuje selekci přirozeným výběrem takový význam, zastoupení jednotlivých alel v populaci může být především v menších populacích významně ovlivněno také genetickým driftem, tedy náhodnými disturbancemi, některé alely se navíc mohou prosazovat také díky své blízkosti úspěšným alelám na chromozomu, tento proces se nazývá genetický draft. Některé alely se navíc mohou pouze pasivně přenášet z generace na generaci bez vlivu na úspěšnost jedince, teorii neutrální evoluce publikoval japonský biolog Motoo Kimura.
Dalším procesem, se kterým pracuje postneodarwinistická evoluční teorie je teorie her. Jednotlivé vlastnosti organismů jsou výhodné či nevýhodné také vzhledem k tomu, jak se zachovají ostatní jedinci. Jednotlivé evoluční strategie lze matematicky modelovat.
Postneodarwinismus navíc připouští, že některé fenotypové projevy nejsou způsobeny pořadím nukleotidů v DNA, ale šíří se tak epigeneticky z buňky na buňku, z generace na generaci.[33][34][35][36]
Evo-devo
Někteří evoluční biologové požadují v současné době vytvoření nového evolučního paradigmatu, který by zohledňoval také poznatky nově se rozvíjejícího oboru evolučně vývojové biologie. Postupně se ukazuje, že konkrétní alela nesouvisí přímo s konkrétním znakem, ale jednotlivé geny vytváří jakousi komplexní síť, skrze kterou se z genotypu formuje fenotyp. Úspěšnost jednotlivých alel je tak dána úspěšností celého systému a evoluční novinky vznikají spíše úpravou zastoupení, načasování či umístění jednotlivých genů vzhledem k aktuálnímu prostředí, než prosazením úplně nové mutace.[34]
Kritika evoluční teorie
Námitky související s teorií vědy
Řada námitek proti evoluční teorii bezprostředně souvisí s teorií vědy jako takové. Někteří odpůrci evoluční teorie tvrdí, že evoluční teorie je „pouhá teorie a nikoliv vědecký fakt“. Jonathan Wells tvrdí, že evoluční teorie chápaná jako vysvětlení "původu všech organismů ze společného předka působením neřízených přírodních procesů" není založena na přímém pozorování či experimentu a tedy nevyhovuje definici vědecké teorie.[37] Jan Hendl však uvádí běžné pojetí vědecké teorie, které atributy přímého pozorování a experimentu nevyžaduje jako nezbytně nutné.[38]
Námitky související s pravděpodobností a termodynamikou
Někteří odpůrci evoluce tvrdí, že druhý termodynamický zákon nepřipouští zvyšování uspořádanosti (přesněji snižování entropie) systému, a proto se ani vysoce uspořádané živé organismy nemohly evolučně vyvinout z jednodušších neživých součástí. Druhý termodynamický zákon ovšem vylučuje snižování entropie pouze v izolovaných systémech. Planeta Země není izolovaný systém (přijímá sluneční energii a sama vyzařuje tepelnou energii), může tedy zvyšovat svou uspořádanost (snižovat entropii) na úkor okolního kosmického prostoru. Stejně tak nejsou izolovanými systémy ani jednotlivé živé organismy a proto mohou zvyšovat svou uspořádanost (snižovat entropii) na úkor okolí.[39][40]
Nezjednodušitelná složitost
Nezjednodušitelná složitost je jedním z hlavních argumentů zastánců inteligentního plánu proti evoluční teorii. Stojí na představě, že některé biologické struktury jsou příliš složité, než aby mohly vzniknout z jednodušších struktur přirozeným výběrem pracujícím s řadou náhodných mutací. Zastánci tohoto názoru tvrdí, že není možné, aby složité struktury, jako například oko obratlovců, vznikly díky četným následným malým modifikacím, protože přechodné stupně jsou údajně nefunkční. Nicméně možný způsob evoluce oka přes funkční a stále dokonalejší mezistupně navrhl již Darwin a dnes se tato otázka považuje za vyřešenou.[zdroj?] Předpokládané mezistupně se skutečně vyskytují u známých živočichů a počítačové modely ukazují, že vývoj oka schopného ostření ze shluků světločivných buněk může proběhnout během pouhých několika stovek tisíc let.[41] Dalším běžně uváděným příkladem je evoluce reprodukčních orgánů,[42] protože změna v reprodukčních orgánech by měla vést k neplodnosti. Protože by muselo dojít najednou ke změně u obou pohlaví, jedná se o příklad nezjednodušitelné složitosti. Pohlavní orgány jsou ovšem známé svou proměnlivostí v průběhu evoluce,[43] a v případě určování druhů brouků slouží jako jeden z hlavních morfologických znaků.
Haeckelovy náčrtky embryí
![](../I/Embryo_-_copies.jpg.webp)
![](../I/Haeckel_Anthropogenie_1874.jpg.webp)
Charles Darwin se v pozdějších vydáních knih O původu druhů a O původu člověka odvolával i na kresby embryí Ernsta Haeckela.[44] Haeckelovy kresby vycházely z myšlenek Karla Ernsta von Baera, který tvrdil, že embrya některých obratlovců procházejí stadiem, v němž vypadají všechna dost podobně. Darwin to považoval za důkaz společného původu všech živočichů.[37] Naopak Haeckel sám byl v druhé polovině 19. a počátkem 20. století nejvlivnějším zastáncem a popularizátorem Darwinovy teorie. Ostře vystupoval proti pronikání náboženství do vědy a rozlítil tak řadu svých nábožensky založených současníků. V prvním vydání své úspěšné knihy Natürliche Schöpfungsgeschichte (česky doslovně „Přirozená historie stvoření“) použil Haeckel identický dřevořez pro zobrazení raného vývoje zárodků tří různých obratlovců – psa, kuřete a želvy. Když na to recenzent upozornil, Haeckel se hájil tím, že v takto raném stádiu vývoje není možné žádné rozdíly pozorovat, což byla v kontextu tehdejšího přístrojového vybavení pravda.[45] Přesto ale Haeckel uznal svou chybu a text knihy v příštím vydání upravil. Nepřátelé ale nikdy nepřestali toto Haeckelovo pochybení připomínat a několik vědců kritizujících evoluční teorii, jako například Emil du Bois-Reymond, Rudolf Virchow nebo Louis Agassiz, dokonce obvinilo Haeckela z podvodu. Lidé jako Charles Darwin, Thomas Henry Huxley, August Weismann nebo Carl Gegenbaur však zachovali Haeckelovi podporu.[45] [pozn. 1]
Obvinění Ernsta Haeckela z podvodu bylo znovu oživeno v roce 1997, kdy Elizabeth Pennisi publikovala v časopise Science editoriál informující o práci Michaela Richardsona a jeho spolupracovníků.[47] Ti provedli srovnání Haeckelových kreseb s fotografiemi embryí stejných druhů ve srovnatelné fázi vývoje. Výsledkem byla série fotografií, které se výrazně lišily nejen od sebe navzájem, ale i od Haeckelových kreseb, a tak na první pohled usvědčovaly Haeckela z podvodu. Richardson to v článku potvrzuje prohlášením „vypadá to jako jeden z nejslavnějších podvrhů v biologii“.[45][47] Richardsonovy závěry se rychle šířily populárním tiskem, například londýnský deník The Times uveřejnil článek obviňující Haeckela z úmyslného podvodu s titulem An Embryonic Liar (česky doslovně „Embryonální lhář“). S obviněním se ztotožnila i řada respektovaných biologů, jako například Stephen Jay Gould.[45] Robert J. Richards ve své práci však ukázal, že Richardsonovy fotografie jsou zavádějící, například proto, že některé zárodky jsou foceny se žloutkovým váčkem a jiné bez něj (Haeckelovy kresby jsou všechny bez žloutkového váčku).[45]
Zbyněk Roček ve své knize Historie obratlovců však poukazuje na to, že tato informace nijak nesouvisí s platností či neplatností evoluční teorie. Haeckelův biogenetický zákon totiž sehrál roli především jako inspirace a nepředstavuje nutnou podmínku platnosti evoluční teorie. Evoluční teorie dokonce s neplatností tohoto zákona počítá, protože není znám jediný důvod, proč by měla být embryonální stádia chráněna před evolučními tlaky.[48]
Námitky ohledně paleontologie
Fakticita fosilního záznamu je často předmětem sporu mezi neodarwinisty a kreacionisty, protože radioaktivní datovací metody patří mezi jedny z nejlepších dokladů stáří dnes známých fosílií. Kreacionisté mnohdy tvrdí, že neexistuje dostatek fosílií nebo jsou články evolučního vývoje nekontinuálně propojeny.
Evoluční biolog a kněz Marek Vácha v této souvislosti poukazuje na fakt, že drtivá většina fosílií se rozpadla tak, jako dnes necháváme rozpadnout kosti na kompostu. Aby se fosílie uchovala do dnešních časů, musela být ihned po smrti živočicha přikryta vrstvou popela a zalita magmatem, kompletně zmražena, nebo usazena ve hluboké vápničité propadlině. Jinak totiž byly zkameněliny rozloženy reducenty a vnitřními bakteriemi nebo znehodnoceny fyzikálními a chemickými procesy jako je rozpouštění, rozpad vazeb a mechanické narušování větrem, vlnami nebo ultrafialovým zářením.[13] Fosílie bývají také často nacházeny v sopečných oblastech, protože ze zemského jádra se na povrch často vyplavují právě radioaktivní prvky potřebné k relativnímu datování.[49]
Aplikace mimo biologii
V programování a robotice se termín evoluce používá pro optimalizační metodu genetického programování (obecněji evolučního programování) připomínající biologickou evoluci: Vytvoří se heuristická funkce (tzv. fitness funkce), kterou se ohodnotí chování populace robotů (skutečných nebo častěji emulovaných software) a vytvoří se nová populace křížením a náhodnou modifikací těch (nej)úspěšnějších. V umělé evoluci závisí rychlost vývoje pouze na výkonu použitého výpočetního zařízení (může jít až o miliardy generací za sekundu), ale řídí se podobnými zákonitostmi jako biologická evoluce.
Umělá inteligence využívá například strojové učení či genetické programování, což může někomu připomínat inteligentní plán, avšak jde o evoluci inteligence, která analogicky na počátku nebyla značná.[50]
Odkazy
Poznámky
- V roce 1909 podepsala řada významných přírodovědců prohlášení, ve kterém v zájmu vědy co nejostřeji odsuzují boj rozpoutaný proti Haeckelovi a konstatují, že myšlenka vývoje, jak je vyjádřena v descendenční teorii, nemůže být ohrožena několika nesprávně provedenými vyobrazeními embryí.[46]
Reference
- FLEGR, Jaroslav. Úvod do evoluční biologie. 2. vyd. Praha: Academia, 2007. ISBN 978-80-200-1539-6.
- IAP Statement on the teaching of evolution. www.interacademies.net [online]. [cit. 24-07-2009]. Dostupné v archivu pořízeném dne 27-09-2007.
- http://www.scienceworld.cz/biologie/evoluce-je-prekvapive-predvidatelna/ - Evoluce je překvapivě předvídatelná
- http://phys.org/news/2015-09-circumstances-evolution-highly.html - Under certain circumstances evolution can be highly predictable, study shows
- casopis.vesmir.cz [online]. casopis.vesmir.cz [cit. 2016-04-16]. Dostupné online.
- FLEGR, Jaroslav. Evoluční tání: aneb O původu rodů. 1. vyd. Praha: Academia, 2015. 404 s. ISBN 978-80-200-2481-7.
- https://techfocus.cz/veda-vesmir/2744-zkusme-si-predstavit-nezmernost-geologickeho-casu.html
- FLEGR, Jaroslav. Zamrzlá evoluce. [s.l.]: Academia, 2008.
- https://phys.org/news/2018-01-species-life-equal-chance-scientists.html - What species is most fit for life? All have an equal chance, scientists say
- ELDREDGE, Niles. Confessions of a Darwinist. Virginia Quarterly Review. Charlottesville, VA: University of Virginia, Spring 2006, s. 32–53. Dostupné online [cit. 2015-01-07]. ISSN 0042-675X. (anglicky)
- The Fossil Record - Life's Epic / The Virtual Fossil Museum [online]. Roger Perkins [cit. 2007-08-31]. Dostupné online.
- Tattersall 1995, s. 5–6
- VÁCHA, Marek. Návrat ke stromu života. [s.l.]: [s.n.]
- https://phys.org/news/2022-03-gradual-evolution-darwinian-theory.html - Gradual evolution is back: Darwinian theory of gradual process explained in new research
- Gould 1995, s. 360
- http://phys.org/news/2015-08-scientists-mass-extinctions-evolution.html - Computer scientists find mass extinctions can accelerate evolution
- http://phys.org/news/2015-11-reveals-extinction-key-terrestrial-vertebrate.html - New research reveals extinction is key to terrestrial vertebrate diversity
- http://phys.org/news/2015-12-mammal-diversity-immediately-dinosaur-extinction.html - Mammal diversity exploded immediately after dinosaur extinction
- Weichert & Presch 1975, s. 8
- Bowler 2003, s. 150–151,174
- https://phys.org/news/2019-02-differences-temperature-marine-species.html - Differences in water temperature can create new marine species
- NAS 1998, "Evolution and the Nature of Science"
- Fluorescence klíčového mořského organismu [online]. [cit. 2016-04-20]. Dostupné online.
- FI.MUNI.CZ, Servisní středisko pro e-learning, servistech (at). is.muni.cz [online]. is.muni.cz [cit. 2016-04-20]. Dostupné online.
- HowStuffWorks [online]. HowStuffWorks [cit. 2016-04-20]. Dostupné online.
- WILNER, Eduardo. Darwin's artificial selection as an experiment. Studies in History and Philosophy of Science Part C: Studies in History and Philosophy of Biological and Biomedical Sciences. Amsterdam, the Netherlands: Elsevier, March 2006, s. 26–40. ISSN 1369-8486. DOI 10.1016/j.shpsc.2005.12.002. PMID 16473266. (anglicky)
- ROBERT C. KING; WILLIAM D. STANSFIELD; PAMELA K. MULLIGAN. A Dictionary of Genetics, Seventh Edition. [s.l.]: Oxford University Press, 2006.
- DARWIN, charles. O původu druhů. [s.l.]: [s.n.]
- DARWIN, Charles. Pohlavní výběr. [s.l.]: [s.n.]
- KLEISNER, Karel. Biologie ve službách zjevu: K teoreticko-biologickým myšlenkách Adolfa Portmanna. [s.l.]: [s.n.] ISBN 978-80-86818-64-1.
- http://vtm.e15.cz/al-dzahiz-tisic-let-pred-darwinem - Al-Džáhiz: tisíc let před Darwinem
- https://phys.org/news/2017-04-cave-animals.html - Researcher proposes answer for why cave animals go blind
- FLEGR, JAROSLAV, 1958-. Evoluční biologie. 3., opravené a rozšířené vydání. vyd. Praha: [s.n.] 570 s. Dostupné online. ISBN 978-80-200-2796-2, ISBN 80-200-2796-3. OCLC 1028187767
- ZRZAVÝ, JAN, 1964-. Jak se dělá evoluce : labyrintem evoluční biologie. Vydání čtvrté, v českém jazyce druhé. vyd. Praha: [s.n.] 479 s. Dostupné online. ISBN 978-80-7363-763-7, ISBN 80-7363-763-4. OCLC 982100649
- BALÁŽOVÁ, ALENA. Život je jen náhoda, aneb, Evoluce života na Zemi : biologická olympiáda 2015-2016, 50. ročník : přípravný text pro kategorie A, B. Vydání první. vyd. Praha: [s.n.] 146 s. Dostupné online. ISBN 978-80-213-2565-4, ISBN 80-213-2565-8. OCLC 928738217
- Evoluční biologie. www.zoologie.frasma.cz [online]. [cit. 2021-01-03]. Dostupné online.
- WELLS, Jonathan. Darwinismus a inteligentní plán. Praha: Ideál, 2007. 256 s. ISBN 978-80-86995-01-4.
- Hendl Jan, Kvalitativní výzkum. ISBN 80-7367-040-2, ukázka online: Vědecká teorie
- FLEGR, Jaroslav. Evoluční biologie. Praha: Academia, 2009. 572 s. ISBN 978-80-200-1767-3. Kapitola Kritika a obrana evolučních teorií, s. 493–504.
- Index to Creationist Claims [online]. Redakce Mark Isaak. Talk Origins Archive, 2001-2-18, rev. 2004-6-26 [cit. 2011-12-04]. Kapitola Claim CF001: Second Law of Thermodynamics. Dostupné online. (anglicky)
- PAULY, Daniel. Darwin's fishes: an encyclopedia of ichthyology, ecology, and evolution. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2004. Dostupné online. ISBN 0-521-82777-9. S. 74. (anglicky)
- Michalík, P. Revoluce v evoluci http://www.evolutionrevolution.eu
- HOSKEN, David J., Stockley, Paula. Sexual selection and genital evolution. Trends in Ecology & Evolution. 2004-02-01, roč. 19, čís. 2, s. 87–93. DOI 10.1016/j.tree.2003.11.012.
- O Původu druhů, kapitola 14 - O povaze spřízněnosti spojující živé bytosti
- RICHARDS, Robert J. Haeckel’s Embryos: Fraud Not Proven. Biology and Philosophy. 2009, roč. 24, čís. 1, s. 147–154. Dostupné online. ISSN 0169-3867.[nedostupný zdroj]
- Haeckelovo falšování. Česká mysl : časopis filosofický. 1909, roč. X, čís. 2, s. 143–144. Dostupné v archivu pořízeném dne 2017-12-26. Archivováno 26. 12. 2017 na Wayback Machine
- PENNISI, Elizabeth. Haeckel's Embryos: Fraud Rediscovered. Science. 1997, roč. 277, čís. 5331, s. 1435–1435. ISSN 0036-8075.
- ROČEK, Zbyněk. Historie obratlovců - evoluce, fylogeneze, systém. Praha: Academia, 2002. ISBN 80-200-0858-6. S. 512.
- Martin, M.W.; GRAZHDANKIN, D.V.; BOWRING, S.A.; EVANS, D.A.D.; FEDONKIN, M.A.; KIRSCHVINK, J.L. Age of Neoproterozoic Bilaterian Body and Trace Fossils, White Sea, Russia: Implications for Metazoan Evolution. Science. 5 May 2000, s. 841–5. DOI 10.1126/science.288.5467.841. PMID 10797002. Bibcode 2000Sci...288..841M. (anglicky)
- http://phys.org/news/2015-12-evolution-intelligent-thought.html - Is evolution more intelligent than we thought?
Literatura
- FLEGR, Jaroslav. Evoluční biologie. Praha: Academia, 2009. 572 s. ISBN 978-80-200-1767-3.
- DAWKINS, Richard. Největší show pod sluncem. Praha: Dokořán, Argo, 2011. 407 s. ISBN 978-80-7363-344-8.
- DAWKINS, Richard. Sobecký gen. Praha: Mladá fronta, 1988. 319 s. ISBN 80-204-0730-8.
- DAWKINS, Richard. Slepý hodinář. Překlad Tomáš Grim. Praha: Paseka, 2002. 356 s. ISBN 80-7185-445-X.
- HORTON, Stanley M. a kol.: Systematická teologie, vyd. Křesťanský život, Albrechtice 2002, str. 223-264.
- LHOTSKÝ, Josef. Sen noci darwinovské aneb O čem se vám v souvislosti s evolucí ani nezdá. Praha, Knižní klub (ed. Universum), 2016, 264 s.
- Richerson, J. P. – Boyd, R.: V genech není všechno, aneb jak kultura změnila evoluci člověka. Praha: Academia 2012
- TOMAN, Jan. Evoluce3. Evoluční trendy, evolvabilita a teorie zamrzlé evoluce. Praha: Academia 2020. ISBN 978-80-200-3092-4
- VÁCHA, Jiří: Meze darwinismu. Brno: MUNI Press 2020. ISBN 978-80-210-9531-1
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu evoluce na Wikimedia Commons
Slovníkové heslo evoluce ve Wikislovníku
Téma Evoluční teorie ve Wikicitátech
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž tématem je Evoluce
- (česky) některé články internetového časopisu osel.cz
- Darwinova evoluční teorie
- (anglicky) A Theory of Power Archivováno 16. 5. 2008 na Wayback Machine by Jeff Vail, kapitola 3. – The Interplay of Genetics and Culture