Biskupská genealogie
Biskupská genealogie je historiografická disciplína v církvi, která se zabývá rekonstrukcí a vyhledáváním původu v rodové linii a poutem mezi světitelem a svěcencem při udílení svátosti biskupského svěcení .
![](../I/ESTOUTEVILLE_GUILLAUME.jpg.webp)
Základem této disciplíny je nauka o apoštolské posloupnosti, která potvrzuje předání autority a moci od apoštolů na jejich nástupce biskupy prostřednictvím obřadu svěcení.[1] Při udílení svěcení vzniká mezi světitelem a svěcencem hierarchické pouto analogické k poutu mezi otcem a synem.
Biskupské linie
![](../I/Card_REBIBA.jpg.webp)
Termín biskupská genealogie se vztahuje na úplný seznam světitelů s datem svěcení (často uváděným v závorce za jménem), anebo označuje genealogický strom, který ukazuje vztah mezi svěcencem a světitelem. Pro každého biskupa na seznamu je předchůdcem jeho světitel, zatímco následovníkem je biskup, kterého vysvětil. Takto je to uspořádáno až do konce seznamu.[2] Tento genealogický strom ukazuje předávání linie světitelů spolu s apoštolskou mocí a autoritou. Ačkoliv jsou při obřadu svěcení tři světitelé, genealogie se přebírá od hlavního světitele a nikoliv od spolusvětitelů.[3]
„ | Pokud by byly k dispozici všechny historické dokumenty, mohli bychom zrekonstruovat biskupskou genealogii každého biskupa. Je to možné pro určitou časovou periodu, tj. do doby kdy jsme schopni najít v našich archivech související dokumenty. … A tak do biskupa k biskupovi bychom mohli sestoupit zpět staletími až se nakonec znovuspojit s počátky Církve. | “ |
— kardinál Angelo Sodano, homilie při svěcení Mons. Dominiqua Mambertiho |
Biskupská genealogie má své kořeny již ve raném středověku, kdy se poukazovalo na genealogické předchůdce biskupa pro podtržení apoštolské posloupnosti a duchovního pouta.[3] Biskupská genealogie by měla jít vysledovat až k apoštolům do prvního století, avšak archivní prameny končí v 15. století. Po Tridentském koncilu (1545–1563) je dokumentace díky farním matrikám mnohem přesnější.
Linie s žijícími preláty
![](../I/Titian_-_Sixtus_IV_-_Uffizi.jpg.webp)
![](../I/CARAFA_PAOLO_IV.jpg.webp)
V latinské církvi jsou známy čtyři linie, ve kterých jsou živí preláti (seřazeno podle času vysvěcení prvního preláta v linii):
- Linie d'Estouteville (1440). Tato linie byla dříve označována jako linie della Rovere, podle papeže Sixta IV. (Francesco della Rovere). Dle pramenů byl Sixtus IV. vysvěcen kardinálem Guillaumem d'Estouteville z clunyjské kongregace. V této linii žije asi 50 biskupů včetně emeritního arcibiskupa z Tours Bernarda-Nicolase Aubertina.
- V prosinci 2016 patřilo do této linie pouze dvacet biskupů, ale zjistilo se, že Juan de la Fuente Yepes, biskup filipínské diecéze Nueva Segovia, byl vysvěcen v roce 1755 nikoli manilským arcibiskupem, který náležel k linii Rebiba, jak se to předpokládalo na základě dokumentu z roku 1753, ale Manuelem de Matose, biskupem z Nueva Cáceres, náležejícího k linii d'Estouteville.[4] Toto odhalení mělo za následek přesunutí větve asi dvaceti sedmi žijících prelátů do linie d'Estouteville.
- V lednu 2017 byla linie Ravizza začleněna do linie d'Estouteville, přestože dříve byla chápána jako samostatná linie. Jako hlava linie byl považován Francesco Ravizza apoštolský nuncius v Portugalsku, který později vysvětil kardinála Veríssima de Lencastre. Bylo zjištěno, že Francesco Ravizza přijal svěcení od kardinála Neriho Corsiniho, patřícího k linii d'Estouteville.[5] K této linii byli začlenění další čtyři žijící biskupové: arcibiskup Paul Zingtung Grawng,[pozn 1] biskupové Jean-Baptiste Kpiéle Somé, Raphaël Kusiélé Dabiré a Paul Eusebius Mea Kaiuea.
- Linie Rebiba (1541). Tato linie začíná Scipionem Rebibou, který byl zřejmě vysvěcen Pavlem IV. Scipione Rebiba byl vysvěcen na biskupa po jmenován pomocným biskupem v Chieti. Z tohoto důvodu se předpokládá, že byl vysvěcen chietským biskupem kardinálem Gianem Pietrem Carafou, který byl později zvolen papežem Pavlem IV. Kvůli chybějící dokumentaci není tato hypotéza potvrzena, a nemůžeme s jistotou potvrdit jejich genealogickou vazbu.[6] Podle současných údajů je kardinál Rebiba společným předkem čtyř tisíc žijích biskupů a arcibiskupů[7] včetně dvou posledních papežů Benedikta XVI. a Františka. Do linie Rebiba byla také přičleněna tzv. polská větev nebo také uchaňská, ke které patří Pius XI. Tato linie byla považována za samostatnou a patřili do ní první dva zakladatelé arcibiskup Jakub Uchański a arcibiskup Stanisław Karnkowski. Později byl objeven hlavní světitel Wawrzyniecz Gembicki, který byl svěcen biskupem Claudiem Rangonim z linie Rebiba.[8]
- Linie von Bodman (1686). Biskup Johannes Wolfgang von Bodman, pomocný biskup z Kostnice je předkem linie, která má asi deset žijících prelátů, včetně Mons. Huberta Letenga.
- Linie de Bovet (1789). Monsignor François de Bovet, arcibiskup z Toulouse, je předkem linie s osmi živými preláty.
Zaniklé linie
Jsou známy také zaniklé genealogické linie. Zde uvádíme některé linie, ke kterými patřili papežové:
- Linie Corrario, podle občanského jména Řehoře XII., do této linie patřil Evžen IV.
- Linie Condulmer, ke které patrně patřil i Mikuláš V.
- Linie Tavera, ke které patřil Lev XI.
- Linie Veltri, ke kterému patřil Julius III.
- Linie Appelkern, ke které patřil Hadrián VI.
- Linie Lauro, ke kterému patřil Sixtus V.
- Linie Archinto, počínaje arcibiskupem Filippem Archintem, ke které patřili papežové Pius IV. a Inocenc XI. a též i kardinálové sv. Karel Boromejský a Francesco Maria Macchiavelli
- Linie Verallo, počínaje kardinálem Girolamem Verallem, ke které patřil Urban VII.
- Linie de Simone, ke které patřili Marcellus II. a Pavel IV.
- Linie Boncompagniho, podle občanského jména Řehoře XIII.
- Linie Facchinetti de Nuce, podle občanského jména Inocence IX.
Linie papeže Františka
![](../I/Conf%C3%A9rence_18_juin_2008_par_le_cardinal_Bergoglio_-9.jpg.webp)
- kardinál Scipione Rebiba † (1541)
- kardinál Giulio Antonio Santori † (1566)
- kardinál Girolamo Bernerio, O.P. † (1586)
- arcibiskup Galeazzo Sanvitale † (1604)
- kardinál Ludovico Ludovisi † (1621)
- kardinál Luigi Caetani † (1622)
- kardinál Ulderico Carpegna † (1630)
- kardinál Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni † (1666)
- papež Benedikt XIII. † (1675)
- papež Benedikt XIV. † (1724)
- papež Klement XIII. † (1743)
- kardinál Bernardino Giraud † (1767)
- kardinál Alessandro Mattei † (1777)
- kardinál Pietro Francesco Galleffi † (1819)
- kardinál Giacomo Filippo Fransoni † (1822)
- kardinál Carlo Sacconi † (1851)
- kardinál Edward Henry Howard † (1872)
- kardinál Mariano Rampolla del Tindaro † (1882)
- kardinál Antonio Vico † (1898)
- arcibiskup Filippo Cortesi † (1921)
- arcibiskup Zenobio Lorenzo Guilland † (1935)
- biskup Anunciado Serafini † (1935)
- kardinál Antonio Quarracino † (1962)
- papež František (1992)
Biskupská genealogie Mons. Baxanta
![](../I/Pocapy%252C_pontif._tridentsk%C3%A1_M%C5%A1e.JPG.webp)
- kardinál Scipione Rebiba
- kardinál Giulio Antonio Santorio
- kardinál Girolamo Bernerio, OP
- arcibiskup Galeazzo Sanvitale
- kardinál Ludovico Ludovisi
- kardinál Luigi Caetani
- kardinál Ulderico Carpegna
- kardinál Paluzzo Paluzzi Altieri Degli Albertoni
- papež Benedikt XIII.
- papež Benedikt XIV.
- papež Klement XIII.
- kardinál Marcantonio Colonna
- kardinál Giacinto Sigismondo Gerdil, B
- kardinál Giulio Maria della Somaglia
- kardinál Carlo Odescalchi, SJ
- kardinál Costantino Patrizi Naro
- kardinál Lucido Maria Parocchi
- papež Pius X.
- papež Benedikt XV.
- papež Pius XII.
- arcibiskup Saverio Ritter
- arcibiskup Josef Beran
- arcibiskup Josef Karel Matocha
- kardinál František Tomášek
- biskup Antonín Liška, CSsR
- kardinál Miloslav Vlk
- Jan Baxant
Biskupská genealogie Mons. Hérouarda
![](../I/PR-2012-05-15_IMG_1483.jpg.webp)
- kardinál Guillaume d'Estouteville
- papež Sixtus IV.
- papež Julius II.
- kardinál Raffaele Sansoni Riario
- papež Lev X.
- kardinál Alessandro Farnese (pozdější papež Pavel III.)
- kardinál Francesco Pisani
- kardinál Alfonso Gesualdo di Conza
- papež Klement VIII.
- kardinál Pietro Aldobrandini
- biskup Laudivio Zacchia
- kardinál Antonio Barberini
- arcibiskup Nicolò Guidi di Bagno
- arcibiskup François de Harlay de Champvallon
- arcibiskup Louis-Antoine de Noailles
- biskup Jean-François Salgues de Valderies de Lescure
- arcibiskup Louis-Jacques Chapt de Rastignac
- arcibiskup Christophe de Beaumont du Repaire
- biskup César-Guillaume de La Luzerne
- arcibiskup Gabriel Cortois de Pressigny
- arcibiskup Hyacinthe-Louis de Quélen
- biskup Louis-Charles Féron
- biskup Pierre-Alfred Grimardias
- kardinál Guillaume-Marie-Romain Sourrieu
- kardinál Adolphe Cardinal Amette
- biskup Benjamin-Octave Roland-Gosselin
- arcibiskup Paul-Marie-Alexandre Richaud
- arcibiskup Paul Joseph Marie Gouyon
- biskup Charles-Auguste-Marie Paty
- arcibiskup Louis-Marie Billé
- arcibiskup Laurent Ulrich
- biskup Antoine Hérouard
Odkazy
Poznámky
- Zemřel 24. října 2020.
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Genealogia episcopale na italské Wikipedii.
- LUBAC, Henri de. L'homme devant Dieu: Exégèse et patristique. Paris: Editions du Cerf, 1998. ISBN 2-204-06145-X. S. 347–356.
- SODANO, Angelo. Omelia del cardinale Angelo Sodano. L'Osservatore Romano. 5. 7. 2002, s. 4. Dostupné online [cit. 2021-03-09]. (italština)
- DANESI, Giacomo. Ricerca araldica dello stemma di Sua Eminenza Reverendissima il Signor Cardinale Giovanni Battista Re. Gussago: Vannini, 2008. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-03-03. (italština) Archivováno 3. 3. 2016 na Wayback Machine
- Lettera del vescovo Juan de la Fuente Yepes archiviata presso l'Archivio General de Indias, nella quale il vescovo menziona il suo consacratore principale.. [s.l.]: [s.n.]
- TAVAZZA, Angelo M. The episcopal consecration of Francesco Ravizza. [s.l.]: [s.n.] Dostupné online. (angličtina)
- BRANSOM, Charles. Apostolic Succession in the Roman Catholic Church [online]. 9. 8. 2010.
- RINAUDO, Basilio. Il cardinale Scipione Rebiba, 1504–1577 : vita e azione pastorale di un vescovo riformatore. [Milano?]: L'Ascesa, 2007. ISBN 978-88-903039-0-6. S. 123–124. (italština)
- FORNACIARI, Roberto. Notizie sulla elezione e consacrazione del vescovo Claudio Rangoni [online]. L'Istituto Superiore di Scienze Religiose Beato Gregorio X di Arezzo [cit. 2021-03-09]. Dostupné online. (italština)