Alfred August Windischgrätz
Alfred III. August kníže z Windischgrätzu, německy Alfred August Fürst zu Windisch-Graetz (31. října 1851, Praha – 23. listopadu 1927, Tachov[1])[2] byl český šlechtic a rakousko-uherský politik, v letech 1893–1895 předseda předlitavské vlády[3] a poté až do zániku monarchie předsedou Panské sněmovny říšské rady. Byl vnukem maršála Alfreda Windischgrätze a majitelem rozsáhlých velkostatků (Tachov, Kladruby, Lieskové).
JUDr. Alfred August Windischgrätz | |
---|---|
![]() | |
3. kníže Windisch-Graetz | |
Ve funkci: 28. dubna 1876 – 23. listopadu 1927 (podle zákona z 10. prosince 1918 české republikánské zřízení tyto tituly neuznává) | |
Předchůdce | Alfred II. Windischgrätz |
Nástupce | Ludvík Alfred Windisch-Graetz |
Předseda vlády Předlitavska | |
Ve funkci: 1893 – 1895 | |
Panovník | František Josef I. |
Předchůdce | Eduard Taaffe |
Nástupce | Erich von Kielmansegg |
Tajný rada | |
Ve funkci: 1893 – 1918 | |
Panovník | František Josef I., Karel I. |
Poslanec Českého zemského sněmu | |
Ve funkci: 1883 – 1893 | |
Panovník | František Josef I. |
Dědičný člen rakouské Panské sněmovny | |
Ve funkci: 1879[zdroj?] nebo 1876 – 1918 | |
Panovník | František Josef I., Karel I. |
Dědičný nejvyšší štolba ve Štýrsku | |
Ve funkci: 28. dubna 1876 – 1918 | |
Panovník | František Josef I., Karel I. |
Předchůdce | Alfred II. Windischgrätz |
Nástupce | monarchie zanikla |
Stranická příslušnost | |
Členství | Strana konzerv. velkostatku |
Vojenská služba | |
Hodnost | C. k. plukovník v záloze |
Narození | 31. října 1851 Praha ![]() |
Úmrtí | 23. listopadu 1927 (ve věku 76 let) Tachov ![]() |
Místo pohřbení | Kladrubský klášter |
Choť | (1877) Marie Gabriela z Auerspergu (1855–1933) |
Rodiče | Alfred II. Windischgrätz (1819–1876) a Hedvika z Lobkowicz (1829–1852) |
Děti | 1. Hedvika, provd. Szápáryová (1878–1918) 2. Alfred Ludvík (1879–1880) 3. Christiana (1881–1895) 4. Vincenc Alfred (1882–1913) 5. Agnes, provd. Thun-Hoheinsteinová (1884–1969) 6. Vilemina (1885–1886) 7. Marie Aglaja, provd. Apponyiová (1887–1961) |
Příbuzní | Michael Pavel Emanuel z Thun-Hohensteinu (vnuk) |
Profese | politik, archeolog a historik |
Ocenění | rytíř Řádu zlatého rouna (1884) |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Životopis
![](../I/GER_COA_Windisch-Graetz.jpg.webp)
Pocházel ze staré šlechtické rodiny Windischgrätzů usazené od 17. století v Čechách. Narodil se v Praze jako jediný syn generála knížete Alfreda II. Windischgrätze a jeho manželky Hedviky, rozené princezny Lobkowiczové (1829–1852). Středoškolská studia absolvoval v Brně, maturoval ale na Skotském gymnáziu ve Vídni. Poté studoval práva na univerzitě v Bonnu, titul doktora práv získal na Univerzitě Karlově v Praze (1877). Mezitím po otci zdědil titul knížete, majetek v několika zemích Rakouska-Uherska a stal se hlavou celého rodu Windischgrätzů.Patřil mezi představitele české konzervativní šlechty, v roce 1879[zdroj?] se stal dědičným členem Panské sněmovny. V zemských volbách v roce 1883 byl zvolen na Český zemský sněm za kurii velkostatkářskou, svěřenecké velkostatky.[4] Mandát obhájil v zemských volbách v roce 1889.[5] Rezignace na mandát byla oznámena v prosinci 1893.[6] Zastupoval Stranu konzervativního velkostatku, která podporovala český státoprávní program.[5] Po smrti Jindřicha Jaroslava Clam-Martinice dokonce krátce předsedal straně konzervativního velkostatku a byl aktivním účastníkem a stoupencem punktačních jednání v roce 1890.
Po pádu Taaffeho vlády byl roku 1893 jmenován předsedou předlitavské vlády, jež se opírala o parlamentní koalici konzervativních aristokratů, Poláků a německých liberálů. Utvoření kabinetu vyvolalo obavy tehdy v českém politickém táboře dominantních mladočechů. Windischgrätz jako heslo své vlády vyhlásil otevřenost a pravdu a snažil se místo státoprávních a etnických otázek soustřeďovat na témata hospodářská a finanční. Mladočeši vůči vládě zaujali opoziční stanovisko a roku 1895 prováděli velkou obstrukci Říšské rady při projednávání daňové reformy.[7] Windischgrätz ztroskotal na stejné otázce jako jeho předchůdce, na otázce volební reformy. Jakmile došlo v polovině roku 1895 k vypovězení parlamentní koalice, premiér ihned podal demisi. Od roku 1897 až do konce rakousko-uherské monarchie byl pak předsedou Panské sněmovny.[7][8] V ní v roce 1903 vystoupil proti ústupkům Maďarům ve vojenské oblasti.[7]
![](../I/Tachov2.jpg.webp)
Za první světové války sloužil v rakousko-uherské armádě jako major v záloze.[7] . Z titulu funkce předsedy Panské sněmovny byl účastníkem posledních politických aktů před rozpadem rakousko-uherského mocnářství. Dne 30. října 1918 předsedal zasedání říšské rady, na němž byla představena vláda Heinricha Lammasche. Zasedání říšské rady trvalo jen pět minut a Alfred Windischgrätz je ukončil krátce po 17. hodině. Vzhledem k dalšímu politickému vývoji v bývalých zemích Rakouska-Uherska formálně rezignoval na svou funkci 12. listopadu 1918.[9]
Z čestných hodností byl nositelem titulů c. k. tajného rady a komořího, do roku 1918 byl také dědičným nejvyšším štolbou ve Štýrsku. Dále byl čestným rytířem Maltézského řádu a Německého řádu. V roce 1884 obdržel prestižní Řád zlatého rouna.[10]
Zemřel 23. listopadu 1927 a byl pohřben v jím dokončené rodové hrobce v Kladrubech. Deník Národní politika ho v nekrologu označil za feudála oddaného Habsburkům, ale zároveň za oddaného zastánce česko-německého vyrovnání z roku 1890 a stoupence českého státního práva – ačkoliv cítěním byl Němec a v době nástupu do funkce předsedy vlády prohlásil, že nezná českou otázku.[7][11]
Majetek
![](../I/Palais_Windisch-Graetz_Vienna_April_2007_panorama.jpg.webp)
Po otci zdědil několik velkostatků v Čechách, Horních Uhrách (dnešní Slovensko) a Kraňsku (dnešní Slovinsko). Největší podíl představovaly české statky Tachov, Kladruby a Štěkeň, které zaujímaly rozlohu přibližně 20 000 hektarů půdy a díky tomu patřili Windischgrätzové k významným pozemkovým vlastníkům v Českém království.[12] V Horních Uhrách patřilo knížeti Alfredovi panství Lieskové s hradem Korlátka v Malých Karpatech s rozsáhlými lesy o rozloze přes 4 800 hektarů půdy. Dalším rodovým majetkem byl velkostatek Rogatec (Rohitsch) v dnešním Slovinsku s 3 500 hektary půdy. Kromě toho spadal do rodového dědictví palác v Praze a ve Vídni. Vídeňský palác v ulici Renngasse 12 (čtvrť Innere Stadt) byl v letech 1894–1895 upravován především s požadavky na reprezentaci knížete Alfreda III. v jeho vysokých politických funkcích. Pro letní pobyty sloužil zámek Tachov a Štěkeň. Zámek v Tachově byl v osmdesátých letech 19. století také upravován.[13] Z podnětu knížete Alfreda byl přestavěn tachovský kostel Nanebevzetí Panny Marie s podílem architekta Josefa Mockera (1904–1908). Z dalšího tachovského kostela sv. Václava byla koncem 19. století přemístěna rodová hrobka Windischgrätzů do kláštera v Kladrubech.[14] Poblíž Tachova byla po roce 1890 zbořena novogotická stavba zámku ve Světcích. Z areálu ve Světcích zůstala dodnes zachována jízdárna.[15]
Po zániku monarchie se trvalým sídlem Alfreda Windischgrätze stal zámek v Tachově, kde byl podle dobových svědectví velmi oblíben. Krátce nato do rodového majetku zasáhla pozemková reforma, která znamenala prakticky úplnou ztrátu velkostatku ve Štěkni včetně zámku.[11] Na Slovensku zůstaly rodině po provedení pozemkové reformy jen ekonomicky nevyužitelné pozemky vysoko v horách. Naopak na velkostatcích Tachov a Kladruby v západních Čechách byl průběh pozemkové reformy velmi benevolentní. Na to si upozorňovalo i československé ministerstvo národní obrany, které mělo zájem o přístup do rozsáhlých lesů na hranicích s Německem a v této věci si stěžovalo až v prezidentské kanceláři.[16] Po smrti Alfreda III. byl majetek v Československu rozdělen na několik podílů, stěžejním dědicem se stal kníže Ludvík Alfréd (Aladár) (1882–1968) z uherské větve Windischgrätzů. Další podíly získaly Alfredovy dcery, respektive jejich potomstvo. Samotný tachovský zámek byl rozdělen na tři části. Rozdělení nemovitosti mezi několik dědiců, z nichž ani jeden v Tachově nesídlil (Ludvík Alfréd se usadil v Kladrubech), bylo neudržitelné a zámek v Tachově byl v roce 1936 formou daru převeden do majetku československého státu.
Vdova po Alfredovi III. kněžna Marie Gabriela strávila svá poslední léta v paláci ve Vídni a na zámku v Tachově, kde také roku 1933 zemřela.
Rodina
V červnu 1877 se ve Vídni oženil s princeznou Marií Gabrielou Auerspergovou (1855–1933), dcerou knížete Vicncence Karla z Auerspergu, která byla později c. k. palácovou dámou a dámou Řádu hvězdového kříže.[17] Manželé měli sedm dětí, znichž pouze čtyři se dožily dospělosti. Syn Vincenc se roku 1913 zastřelil v Římě, kde působil na rakouském velvyslanectví. Důvodem byl spor s otcem kvůli nesouhlasu se synovým sňatkem.[7]
- 1. dědičný princ Alfréd Ludvík (1879–1880)
- 2. dědičný princ Vincenc Alfréd Maria (1882–1913), c. k. komoří, diplomat, spáchal sebevraždu
- 3. Marie Hedvika Anna Berta Vilemína (1878–1918), c. k. palácová dáma, dáma Řádu hvězdového kříže, manž. 1908 Friedrich hrabě Szapáry de Muraszombat (1869–1935), c. k. tajný rada, komoří, diplomat, rakousko-uherský velvyslanec v Rusku 1913–1914, doživotní člen uherské sněmovny magnátů
- 4. Kristina Marie Vilemína (1881–1895)
- 5. Agnes (Anežka) Marie Matylda Berta (1884–1969), dáma Řádu hvězdového kříže, manž. 1912 Adolf Maria hrabě z Thun-Hohensteinu (1880–1957), MUDr., c. k. komoří, nadporučík[18]
- 6. Vilemína (1885–1886)
- 7. Marie Aglaja Kristina Hedvika (1887–1961), dáma Řádu hvězdového kříže, manž. 1908 Karel hrabě Apponyi de Nagy Appony (1878–1959), c. k. komoří, podplukovník
Odkazy
Reference
- Matriční záznam o úmrtí a pohřbu
- POUZAR, Vladimír; MAŠEK, Petr; MENSDORFF-POUILLY, Hugo; POKORNÝ, Pavel R. Almanach českých šlechtických rodů 2017. [Brandýs nad Labem]: Martin, 2016. 512 s. ISBN 978-80-85955-43-9. S. 459.
- Československé dějiny v datech; Praha, 1987; s. 588
- http://www.psp.cz/eknih/1883skc/1/stenprot/002schuz/s002003.htm
- NAVRÁTIL, Michal. Almanach sněmu království Českého 1895–1901. Praha: [s.n.], 1896. Dostupné online. (česky)
- http://www.psp.cz/eknih/1889skc/5/stenprot/001schuz/s001004.htm
- JUDr. Alfred Windischgrätz mrtev. Národní politika. Listopad 1927, roč. 45, čís. 326, s. 1. Dostupné online.
- Alfred August Windischgrätz na stránkách Nakladatelství Libri
- ŽUPANIČ, Jan: Nová šlechta rakouského císařství; Praha, 2006; s. 248 ISBN 80-86781-08-9
- LOBKOWICZ, František: Zlaté rouno v zemích českých (Zvláštní otisk ze Zpravodaje Heraldika a genealogie), Praha, 1991; s. 278
- Minulostí Západočeského kraje, Zapadočeské nakladatelství, 2004.
- Přehled majetku knížete Alfreda III. Windischgrätze in: PROCHÁZKA, Johann: Topographisch-statistischer Schematismus des Grossgrundbesitzes im Königreiche Böhmen; Praha, 1891; s. 668–671 dostupné online
- Hrady, zámky a tvrze v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, díl IV. Západní Čechy; Praha, 1985; s. 342
- Hrady, zámky a tvrze v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, díl IV. Západní Čechy; Praha, 1985; s. 141
- PROCHÁZKA, Zdeněk: Světce u Tachova v proměnách staletí; Domažlice, 2014; s. 58–64 ISBN 978-80-87316-48-1
- HORČIČKA, Václav a kolektiv: Cizí páni na české půdě. Pozemková reforma v meziválečném Československu na statcích cizích státních příslušníků, Praha, 2021; s. 129–131 ISBN 978-80-86781-43-3
- Rodina Alfreda III. Windischgrätze in: Gothaischer Hofkalender: genealogisches Taschenbuch der fürstlichen Häuser, Gotha, s. 322–323 dostupné online
- KURTANIČ, Josef A.: Thun-Hohenstein. Klášterecká větev; Klášterec nad Ohří, 2008; s. 13–14 ISBN 978-80-254-4262-3
Literatura
- H. Stekl a M. Wakounig, Windisch-Graetz. Ein Fürstenhaus im 19. und 20. Jahrhundert, 1992
- HORČIČKA, Václav a kolektiv: Cizí páni na české půdě. Pozemková reforma v meziválečném Československu na statcích cizích státních příslušníků; Praha, 2021; 258 s. ISBN 978-80-86781-43-3
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Alfred August z Windischgrätze na Wikimedia Commons
- Kníže Alfred III. Windischgrätz na webu rakouského parlamentu
- Seznam členů Windischgrätzovy vlády[nedostupný zdroj]
- Nekrolog v Národní politice
- Rodokmen Windischgrätzů