Jicchak Ben Cvi
Jicchak Ben Cvi (hebrejsky: יצחק בן צבי, rodným jménem Jicchak Šimšelevič, ukrajinsky: Ісаак Шимшелевич; 24. listopad 1884, Poltava – 23. dubna 1963, Jeruzalém) byl izraelský politik, historik, sionistický aktivista, vůdce dělnicko-sionistického hnutí a v letech 1952 až 1963 v pořadí druhý a zároveň nejdéle sloužící izraelský prezident.
Jicchak Ben Cvi יצחק בן צבי | |
---|---|
![]() Jicchak Ben Cvi na fotografii ze 22. prosince 1952. | |
2. prezident Izraele | |
Ve funkci: 16. prosince 1952 – 23. dubna 1963 | |
Předseda vlády | David Ben Gurion Moše Šaret David Ben Gurion |
Předchůdce | Chajim Weizmann |
Nástupce | Zalman Šazar |
Stranická příslušnost | |
Členství | Mapaj |
Narození | 24. listopadu 1884 Poltava, Ruské impérium (nyní Ukrajina) |
Úmrtí | 23. dubna 1963 (78 let) Jeruzalém, Izrael |
Místo pohřbení | Har ha-Menuchot |
Kneset | 1., 2. |
Choť | Rachel Jana'it Ben Cvi |
Děti | synové Amram a Eli |
Příbuzní | Aharon Re'uveni (sourozenec) |
Alma mater | Právnická fakulta Istanbulské univerzity Galatasaray Litesi |
Profese | politik, historik, spisovatel a Jewish ethnic groups scholar |
Náboženství | judaismus |
Ocenění | Bialikova cena (1953) honorary citizen of Jerusalem |
Podpis | ![]() |
Commons | Yitzhak Ben-Zvi |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Před svým zvolením do vrcholné funkce hlavy židovského státu zastával různé komunitní a politické funkce. Patřil k zakladatelům marxisticko-sionistického hnutí Poalej Cijon v carském Rusku a aktivně se podílel na organizování tamní židovské sebeobrany. Útěkem z Ruska unikl deportaci na Sibiř a po navazování kontaktů v Evropě podnikl v roce 1907 aliju do osmanské Palestiny. Tam stál u zrodu prvních židovských obranných organizací Bar Giora a ha-Šomer a prvního hebrejsky psaného socialistického listu ha-Achdut. Studoval právo na Istanbulské univerzitě, avšak v důsledku svých sionistických aktivit byl v roce 1915 zatčen a deportován. Po odchodu do Spojených států se podílel na náborové kampani do Židovské legie, do které sám vstoupil a s níž se v roce 1918 vrátil do Palestiny. Po svém příjezdu pomáhal založit stranu Achdut ha-avoda, předchůdkyni hegemona izraelské politiky v prvních desetiletí izraelské státnosti, vlivný odborový svaz Histadrut a hlavní vojenskou podzemní organizaci Hagana. Ve třicátých a čtyřicátých letech stál v čele Židovské národní rady, jež byla stínovou vládou židovské pospolitosti v Palestině. V den vyhlášení nezávislosti Izraele byl jedním ze signatářů izraelské deklarace nezávislosti a v následujících parlamentních volbách byl zvolen poslancem za stranu Mapaj. Byl dlouholetým přítelem prvního izraelského premiéra Davida Ben Guriona a společně s ním se řadí mezi dva nejvýznamnější sionistické vůdce.[1]
Kromě politické činnosti se během svého života věnoval i vědeckému výzkumu, v jehož rámci se zabýval židovskou etnologií. Studoval židovské etnické a náboženské skupiny a komunity, jejich zvyky, tradice a historii a o mnohých sepsal ucelené vědecké studie, jež jsou dodnes považovány za autoritativní a obsahově vyčerpávající. Tento svůj vědecký zájem projevil i v čele státu, když do prezidentské rezidence každý týden zval představitele různých židovských komunit. Je mu rovněž připisováno zavedení tradice dnů otevřených dveří prezidentské rezidence.
Mládí a rodina
Narodil se jako Jicchak Šimšelevič v Poltavě v carském Rusku (dnešní Ukrajina) jako nejstarší syn Cvi Šimšeleviče, potomka význačné a uznávané rabínské rodiny,[2] který si později hebraizoval příjmení na Šimši.[3] Jicchakův otec byl židovským učencem, spisovatelem, vůdčím sionistickým aktivistou, členem Chovevej Cijon[4] a jedním z organizátorů prvního sionistického kongresu, který v roce 1897 v Basileji uspořádal Theodor Herzl.[5]
Mladý Jicchak Šimšelevič vyrůstal v rodině se silným sionistickým cítěním, která však dodržovala židovské zvyky.[3] Získal tradiční židovské vzdělání v chederu, po němž v letech 1901 až 1905 pokračoval ve studiu na ruském gymnáziu.[6] V roce 1904 vůbec poprvé navštívil na dva měsíce Palestinu.[7] Následně v roce 1905 nastoupil ke studiu na Kyjevské univerzitě, které však musel ještě téhož roku přerušit v důsledku vypuknutí Ruské buržoazní revoluce.[4] Ve stejný rok začaly v carském Rusku opět propukat protižidovské pogromy, které Jicchaka Šimšeleviče přivedly k židovské sebeobraně v Poltavě.[6] V roce 1905 se začal angažovat v marxisticko-sionistickém dělnickém hnutí Poalej Cijon (Dělníci Sijónu), u jehož zrodu o rok později sám stál.[6] Společně se svým otcem a bratrem se podílel na organizování židovských obranných jednotek.[8] V roce 1906 však v jejich domě policie provedla razii, při níž nalezla úkryt zbraní. Celá Šimšelevičova rodina byla odsouzena a poslána na Sibiř, otec rodiny dokonce k doživotnímu trestu odnětí svobody (po šestnácti letech mu však bylo v roce 1922 umožněno odejít do Palestiny).[4] Jicchakovi se nicméně podařilo uprchnout do Vilniusu a následně do Německého císařství, Rakouska-Uherska a Švýcarska a během své cesty se pokoušel naverbovat židovské studenty pro sionistické aktivity.[7] Četné kontakty se mu podařilo navázat zejména ve Vídni a na konci roku 1906 se po zatčení Ber Borochova vrátil do Vilniusu.[7] Zde se později stal Borochovovým blízkým spolupracovníkem.[9]
Alija do Palestiny
V roce 1907 podnikl aliju do osmanské Palestiny, kde se usadil v přístavním městě Jaffa. Ve stejném roce jej Poalej Cijon delegovala jako svého zástupce na osmý sionistický kongres, jenž se konal v Haagu.[7] V roce 1907 se Šimšelevič rovněž zúčastnil prvního světového kongresu Poalej Cijon, kde byl zvolen zástupcem pro Palestinu.[4] Později téhož roku založil ve svém jaffském bytě, společně s dalšími deseti lidmi, první tajnou židovskou obrannou organizaci v osmanské Palestině, známou jako Bar Giora. Jejím cílem byla ochrana židovských vesnic před útoky Arabů (tehdy spíše loupežně než politicky motivovanými; šlo o spory o pozemky, o vodu, krádeže dobytka apod.).[10] O dva roky později stál, společně se svou budoucí manželkou Rachel Jana'it, u zrodu polovojenské organizace ha-Šomer, která měla daleko širší záběr a která již fungovala se souhlasem osmanských úřadů.[10] Se svou budoucí manželkou patřili v roce 1909 mezi zakladatele jeruzalémského gymnázia Rechavja a rovněž se stali jeho prvními učiteli.[2]
![](../I/Ben-Zvi%252C_Yaacov_Zrubavel%252C_Ben-Gurion%252C_Brenner%252C_Aharon_Reuveni.jpg.webp)
Po mladoturecké revoluci v roce 1909 vyslala Poalej Cijon Jicchaka Šimšeleviče do Osmanské říše, kde měl navázat kontakt s židovskými komunitami a představiteli židovských dělnických hnutí.[6] V rámci své cesty navštívil židovské komunity ve městech İzmir, Istanbul, Soluň, Bejrút a Damašek. V Soluni se mu podařilo setkat s posledními Sabatejci, jenž se později stali předmětem jeho výzkumu.[7] O rok později, společně se svou budoucí manželkou a dalšími lidmi, založil první hebrejské socialistické periodikum v Palestině s názvem ha-Achdut.[11] Po studiích na Galatasaray Litesi v Istanbulu začal Jicchak Šimšelevič v roce 1913, společně s pozdějším prvním izraelským premiérem Davidem Ben Gurionem, studovat právo na Istanbulské univerzitě.[12] Jejich studium však přerušila první světová válka, jejíž vypuknutí je zastihlo při cestě zpět do Palestiny na letní prázdniny.[13] O rok později osmanské úřady zakázaly hebrejské periodikum ha-Achdut a Šimšeleviče a Ben Guriona nejprve v únoru 1915 zatkly a nakonec v březnu téhož roku deportovaly do Egypta.[14]
![](../I/Mayor_Ostrovsky_and_President_Ben_Tzvi.jpg.webp)
V Egyptě strávili krátkou dobu v Káhiře, kde se setkali s Josefem Trumpeldorem, který zde organizoval židovskou legii pro boj proti osmanským Turkům.[14] S tím však tehdy ani jeden z nich nesouhlasil, neboť se obávali, že by podobný krok mohl vést ke zničení palestinského židovstva.[14] Oba poté odpluli do New Yorku, kde se zapojili do sionistických aktivit a založili hnutí he-Chaluc, jehož cílem bylo získat a vyškolit pracovní sílu pro práci v Palestině.[7] Společně zde také napsali jidiš knihu Země izraelská minulost a současnost, jež měla představit sionismus americkému židovstvu.[15] Na plán zorganizovat židovskou jednotku v boji za osvobození Palestiny nakonec, i díky britské Balfourově deklaraci, změnili názor a po oficiálním vstupu Spojených států do první světové války Šimšelevič s Ben Gurionem cestovali po Spojených státech a v rámci náborové akce rekrutovali dobrovolníky do Židovské legie, židovské armádní jednotky a součásti Britské armády.[7] Na jejich výzvu reagovala i Golda Mabovičová, pozdější izraelská premiérka Golda Meirová.[16] Ve Spojených státech vstoupilo do řad Židovské legie na 2500 amerických Židů a 200 palestinských Židů, kteří zde byli v exilu. Dobrovolníky se stali i Šimšelevič s Ben Gurionem, ale také například Nehemjáš Rabin, otec pozdějšího izraelského premiéra Jicchaka Rabina.[16]
Do Palestiny dorazili přes Egypt v roce 1918, avšak tou dobou již bylo území Palestiny osvobozené Brity.[7] Téhož roku se Jicchak Šimšelevič oženil s Rachel Janit.[15] Narodili se jim dva synové, Amram a Eli. Druhý zmíněný syn později zahynul během izraelské války za nezávislost, když bránil kibuc Bejt Kešet.[6] Bratr Jicchaka Šimšeleviče byl známý spisovatel Aharon Re'uveni a jeho švagrem izraelský archeolog Binjamin Mazar.[17] Během období britského mandátu nad Palestinou si Jicchak Šimšelevič hebraizoval své příjmení na Ben Cvi (doslova „syn Cviho“).[18][pozn 1]
Politická kariéra
„ | Duch hrdinství a odvahy zmizel v židovském ghettu, kde pro něj není místo. Namísto toho se Židé přizpůsobili bystrou myslí, hbitostí, poddajnosti vůči ostatním a trpělivostí, zbabělostí a nesmělostí ve vztahu ke svým sousedům a vládcům. Toto židovské chování vyústilo v tendenci spoléhat na zázraky, jak Židé ztratili buď sebedůvěru či sebemotivaci ke zlepšení své situace. | “ |
— Jicchak Ben Cvi vyjadřuje svůj názor k negativnímu vnímání ke galutu, tedy životu v diaspoře, který s ním sdílel například Ja'akov Zerubavel[19] , 300 |
V roce 1919 pomáhal založit stranu Achdut ha-avoda a téhož roku byl zvolen do ústředního výboru strany a o rok později do sekretariátu odborových svazů Histadrut, které rovněž pomáhal založit.[6] Po vzniku mandátní Palestiny zastával funkci koordinátora mezi jišuvem a britskou mandátní vládou a v roce 1920 jej britský vysoký komisař sir Herbert Samuel jmenoval členem poradní rady pro záležitosti Palestiny (na tuto funkci rezignoval v roce 1930 v důsledku zavedení ještě přísnějších kvót omezujících židovskou imigraci Passfieldovou bílou knihou).[7] Během svého působení v radě věřil, že může být „místem setkání rozličných politických stran, náboženství a sociálních tříd lidí,“ jež v mandátní Palestině žijí.[20] Podle něj byl vliv těchto lidí v té době velmi důležitý, „protože žijí v blízkosti našeho budovatelského úsilí a do jisté míry v něm jsou partnery.“[20]
Když v roce 1920 došlo ke vzniku Židovské národní rady, tedy stínové vlády židovské komunity v britské mandátní Palestině, byl zvolen do jejího vedení; nejprve jako člen, později v roce 1931 jako předseda a nakonec v roce 1945 jako prezident.[6] Jakožto nejvýše postavený představitel jišuvu se 12. května 1937 zúčastni korunovace britského krále Jiřího VI.[21] Taktéž se velmi angažoval v hlavní židovské vojenské podzemní organizaci Hagana, kterou v roce 1920, v důsledku rostoucích arabských útoků, pomáhal založit.[6] Nemalou část svého veřejného úsilí věnoval ve 20. letech Jeruzalému. V roce 1927 byl zvolen do jeruzalémské městské rady, avšak již o dva roky později rezignoval v důsledku postoje svých arabských kolegů z vedení města k nepokojům, jenž toho roku probíhaly. Opětovně byl do městské rady zvolen v roce 1934.[2] Během 20. let se zúčastnil všech sionistických kongresů.[2]
Podle knihy Šlomo Nakdimona z roku 1985 měl v roce 1924 údajně nařídil politickou vraždu ultraortodoxního vůdce Jacoba Israële de Haana.[22] Antisionista de Haan měl v plánu ve spolupráci s arabskými státy rozvrátit židovské společenství v mandátní Palestině a chystal se britské vládě navrhnout, aby židovská ortodoxní společenství v Palestině nebyla podřízena autoritě světských židovských institucí.[23] Tři dny před jeho odjezdem do Spojeného království byl Haganou zavražděn.[23] V druhé polovině 30. let v mandátní Palestině probíhalo arabské povstání, a to na protest vůči židovské imigrace do Palestiny. Během arabských násilností zahynulo v průběhu tří let několik set Židů, což vyvolalo odvetné akce židovských podzemních organizací. Mnohem tvrději však na arabské násilnosti odpovídala revizionisticko-sionistická podzemní organizace Irgun, která začala podnikat teroristické útoky i proti arabským civilistům. Útoky Irgunu odsuzovali čelní sionističtí představitelé, včetně Ben Cviho, který varoval, že teroristé „zasazují komunitě ránu do zad.“[24]
Dne 14. května 1948 vyhlásil David Ben Gurion nezávislost Izraele a Ben Cvi se stal jedním ze třiceti osmi signatářů izraelské deklarace nezávislosti.[25] V prvních izraelských parlamentních volbách byl zvolen poslancem za stranu Mapaj (následnice Achdut ha-Avody) a funkci poslance zastával během prvního a druhého Knesetu. Během těchto dvou funkčních obdobích byl členem parlamentního výboru pro vnitřní záležitosti a během funkčního období druhého Knesetu členem výboru pro bydlení.[26]
Prezidentství
![](../I/Chaim_Levanon_president_Ben_Zvi.jpg.webp)
V prosinci 1952 se zúčastnil prezidentských voleb, které se konaly po smrti prvního izraelského prezidenta Chajima Weizmanna, který zemřel v listopadu téhož roku. Kandidoval v nich za stranu Mapaj a byl jedním z celkem čtyř kandidátů. Zbylými byli Mordechaj Nurok za stranu Mizrachi, nezávislý Jicchak Gruenbaum a Perec Bernstein za Všeobecné sionisty.[27] Samotné volby se konaly 8. prosince 1952 a celkem během nich proběhla tři kola hlasování, jelikož žádný z kandidátů nebyl v předchozích kolech schopen získat většinu hlasů. Do posledního kola se dostali Ben Cvi, Nurok a Gruenbaum a rozdílem dvaceti dvou hlasů nakonec Ben Cvi nad Nurokem vyhrál poměrem 62:40.[27] Prezidentský úřad zastával v celkem třech funkčních obdobích až do své smrti v dubnu 1963 (poslední bylo nedokončené). V následujících dvou volbách, jenž se konaly 28. října 1957 a 30. října 1962 neměl žádného protikandidáta a byl zvolen 76, respektive 62 hlasy.[27]
![](../I/Yitzhak_Ben-Zvi's_wooden_hut_in_Beit_Keshet.jpg.webp)
Po nástupu do prezidentského úřadu přesunul prezidentské sídlo z Rechovotu do Jeruzaléma, což se zprvu ukázalo jako komplikace při jmenování zahraničních velvyslanců.[28] Například italský ministr, jenž v roce 1953 do Izraele přivezl pověřovací listiny, odmítal před prezidenta předstoupit v Jeruzalémě, a byl tak nakonec přijat v severoizraelské Tiberiadě. Poté však již izraelská vláda dala jasně najevo, že jediným místem, kde budou přijímány pověřovací listiny velvyslanců bude Jeruzalém.[28]
Ben Cvi věřil, že prezident by měl být příkladem pro národ a jeho domov by tak měl odrážet úspornost a jednoduchost doby.[3] Po více než 26 let tak Ben Cvi a jeho rodina žili v dřevěné chatě v jeruzalémské čtvrti Rechavja. Izrael tehdy zakoupil sousední dům postavený a vlastněný Nisimem a Ester Valerovými, čímž poskytl více prostoru prezidentské rezidenci; dvě budovy na sousedním pozemku byly využívány pro přijímání oficiálních návštěv.[29] Současná prezidentská rezidence Bejt ha-Nasi byla postavena až v roce 1971.[29]
Jako prezident nepatřil v zahraničí k příliš známým osobnostem, zároveň však byl „uznávaným veteránem izraelského dělnického hnutí.“[4] Projevoval velký zájem o židovské imigranty, kteří do Izraele přišli v rámci exodu z arabských zemí.[30] Kromě již zmíněné specifičnosti jeho prezidentské rezidence se zapsal do historie izraelských prezidentů různými počiny a změnami, které izraelské ministerstvo zahraničních věcí popisuje následovně:
Byl to Ben Cvi, proslulý svou vřelostí, otevřeností a jednoduchými způsoby, který jako první pořádal některé z každoročních akcí, jenž se od té doby staly tradicí – včetně „otevřených dveří“ prezidentské rezidence během svátku Sukot a každoroční recepce na Den nezávislosti, které se účastní obyčejní lidé. (…) Do prezidentské rezidence zval představitele rozličných židovských etnických společenství a menšin a každý měsíc se při této události sešlo na sto až dvě stě hostů z celé země. Každá z pozvaných skupin vyprávěla o historii své komunity, jejích zvycích, rituálech a tradicích a ukazovala předměty, které se k těmto tradicím pojily.—Ministerstvo zahraničních věcí Státu Izrael[3]
Výzkum
![](../I/Op_Magic_Carpet_(Yemenites).jpg.webp)
Kromě politických a společenských aktivit se velkou měrou podílel na tvorbě odborných prací a studií.[8] Sepsal přes dvacet svazků pojednávající o historii židovských komunit, stejně jako o nepřerušeném spojení mezi židovským osídlením země izraelské od dnů druhého Chrámu.[3] Mezi jeho oblast zájmů patřila historie a zvyky různých židovských skupin na Blízkém východě.[4] The Shengold Jewish Encyclopedia uvádí, že „jeho knihy o dějinách Židů ve Svaté zemi a o různých etnických skupin tvořících palestinské židovstvo, jsou považovány za autoritativní a vyčerpávající studie.“[8] To potvrzuje i Joan Comay (1995), jenž Ben Cviho zmiňuje jako uznávanou autoritu věnující se například Samaritánům či Karaitům.[4] Jeho výzkum se však neomezoval pouze na židovské skupiny, byť tvořily dominantní část, a zajímal se i o nežidovské menšiny v Izraeli a rané dějiny jišuvu.[4] Během svého výzkumu nashromáždil velké množství materiálů a často se setkával s představiteli jednotlivých židovských skupin.[4]
Aby podpořil výzkum zmíněných oblastí, založil v roce 1948 Institut pro studium orientálních židovských komunit na Blízkém východě, který následně sám vedl. Kromě židovských komunit a sekt se výzkumný ústav věnuje i studiu geografie země izraelské, jejímu starověkému obyvatelstvu, památkám a tradicím.[6] Institut sídlí v někdejším domě Nisima Valery a v roce 1963 byl z rozhodnutí vlády na jeho počest přejmenován na Ben Cviho institut (Jad Ben Cvi).[31] V roce 1965 začal institut vydávat prezidentovy sebrané knihy, spisy, články, deníky a dopisy.[4]
Ocenění, smrt a vzpomínka
V roce 1953 mu byla udělena Bialikova cena za židovské myšlení.[32] Zemřel 23. dubna 1963 v Jeruzalémě ve věku 78 let a byl pohřben na jeruzalémském hřbitově Har ha-Menuchot vedle hrobu svých rodičů. Jeho státního pohřbu se zúčastnily desetitisíce Izraelců, kteří procházeli ulicemi hlavního města.[33] Na jeho počest byl z rozhodnutí vlády téhož roku přejmenován výzkumný institut, který založil, na Ben Cviho institut (Jad Ben Cvi).[31] Od roku 1999 jsou v oběhu bankovky o nominální hodnotě 100 šekelů (zhruba 500 Kč), na jejichž aversní straně je vyobrazen jeho portrét a jeho projev z roku 1953, který pronesl na před shromážděním jemenitské komunity. Na reversní straně bankovky je vyobrazena haličská synagoga a text Ben Cviho druhého inauguračního projevu.[34] Na jeho počest nese jeho jméno řada izraelských ulic a vzdělávací instituce. V roce 2008 byla jeho dřevěná chata přesunuta do kibucu Bejt Kešet, který pomáhal založit jeho syn, a interiér chaty byl restaurován a vybaven původním zařízením. Dům Valerů v Rechavii byl označen jako historicky chráněná památka.[35]
Dílo
Následující tituly jsou vybraná díla Jicchaka Ben Cviho uvedená v katalogu americké knihovny Kongresu. Část uvedených děl byla vydána Ben Cviho institutem až po jeho smrti.
Anglické názvy:
- The Jewish Yishuv in Peki'in Village (1922)
- The Moslem World and the Arab World (1937)
- Eretz-Israel under Ottoman Rule (1955)
- The Exiled and the Redeemed (1961)
- The Hebrew Battalions: Letters (1969) – vydáno posmrtně
Hebrejské názvy:
- Li-š'elot avodatenu ba-Arec (1912)
- Še'ar jašuv (1926)
- Uchlusenu ba-Arec (1929)
- Likutim šomronijim (1933)
- Olam ha-muslemi ve-ha-olam ha-aravi (1936)
- Kitvej Jicchak Ben-Cvi. (1936)
- Golat Jišma'el u-vinjan Jisra'el (1950)
- Nidchej Jisra'el (1952)
- Sefer ha-šomer (1957)
- Šivtej Jisra'el be-vet ha-nasi bi-Jrušalajim (1959)
- Sefer Cefat (1962)
- Milchamot ha-Chašmonajim (1964) – vydáno posmrtně
- Mechkarim u-mekorot (1965) – vydáno posmrtně
- Erec Jisra'el ve-jišuvah bi-jmej ha-šilton ha-otmani (1966) – vydáno posmrtně
- Gedudim ha-ivrijim (1967) – vydáno posmrtně
- Rišmej derech (1971) – vydáno posmrtně
Odkazy
Poznámky
- Žádný z dostupných zdrojů neuvádí kdy si příjmení hebraizoval, a proto v následujících částech článku bude používáno již příjmení hebraizované.
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Yitzhak Ben-Zvi na anglické Wikipedii.
- HEN-TOV, Jacob. Communism and Zionism in Palestine: Comintern and the Political Unrest in the 1920's. Cambridge (Massachusetts): Transaction, 1974. 184 s. Dostupné online. ISBN 978-0870733260. S. 41. (anglicky)
- Prezident Yitzhak Ben-Zvi [online]. Úřad premiéra Státu Izrael [cit. 2010-04-13]. Dostupné online. (anglicky)
- Yitzhak Ben-Zvi [online]. Ministerstvo zahraničních věcí Státu Izrael, 2003-03-02 [cit. 2010-04-12]. Dostupné online. (anglicky)
- COMAY, Joan; COHN-SHERBOK, Lavinia. Who's Who in Jewish History: After the Period of the Old Testament. London: Routledge, 1995. 448 s. Dostupné online. ISBN 978-0415125833. S. 58–59. (anglicky)
- POSTAL, Bernard. And the Hills Shouted for Joy: The Day Israel Was Born. 3. vyd. New York: David McKay, 1973. 430 s. Dostupné online. ISBN 978-0679503309. S. 391. (anglicky)
- Ben Zvi, Yitzhak (1884 - 1963) [online]. Židovská agentura [cit. 2010-04-12]. Dostupné online. (anglicky)
- Yitzhak Ben-Zvi (Shimshelevitz) (1884-1963) [online]. Kneset [cit. 2010-04-12]. Dostupné online. (anglicky)
- SCHREIBER, Mordecai a kolektiv. The Shengold Jewish Encyclopedia. 3. vyd. Rockville: Schreiber, 2003. 304 s. Dostupné online. ISBN 978-1887563772. S. 46. (anglicky)
- SOFER, Sasson. Zionism and the Foundations of Israeli Diplomacy. Cambridge: Cambridge University Press, 1998. 463 s. Dostupné online. ISBN 978-0521630122. S. 117. (anglicky)[nedostupný zdroj]
- NAOR, Mordecai. The 20th Century in Eretz Israel. Kolín nad Rýnem: Könemann, 1998. 617 s. Dostupné online. ISBN 3-89508-595-2. S. 37. (anglicky) Dále jen: The 20th Century in Eretz Israel.
- Yitzhak BenZvi [online]. Jewish Virtual Library [cit. 2010-04-12]. Dostupné online. (anglicky)
- BROWN, Michael. The Israeli-American Connection: Its Roots in the Yishuv, 1914-45. Detroit: Wayne State University Press, 1996. 396 s. Dostupné online. ISBN 978-0814325360. S. 198. (anglicky)
- GILBERT, Martin. Izrael: Dějiny. Praha: BB Art, 2002. 668 s. ISBN 80-7257-740-9. S. 47. Dále jen: GILBERT, Martin. Izrael: Dějiny.
- AURON, Yair. The Banality of Indifference: Zionism and the Armenian Genocide. New Jersey: Transaction, 2001. 405 s. Dostupné online. ISBN 978-0765808813. S. 322–323. (anglicky)
- ISSEROFF, Ami. Biography of Yitzhak Ben Tzvi [online]. Zionism and Israel [cit. 2010-04-12]. Dostupné online. (anglicky)
- GILBERT, Martin. Izrael: Dějiny. s. 53
- WEITZ, Yechiam. The subversives on the hill [online]. Haaretz, 2007-03-23 [cit. 2010-04-13]. Dostupné online. (anglicky)[nedostupný zdroj]
- MASALHA, Nur. The Bible and Zionism: Invented Traditions, Archaeology and Post-colonialism in Palestine-Israel. London: Zed Books, 2007. 384 s. Dostupné online. ISBN 978-1842777619. S. 67. (anglicky)
- ZERUBAVEL, Yael. Recovered Roots: Collective Memory and the Making of Israeli National Tradition. Chicago: Chicago University Press, 1997. 360 s. Dostupné online. ISBN 978-0226981581. S. 19. (anglicky)
- GORNY, Yosef. Zionism and the Arabs 1882-1948: A Study of Ideology. Oxford: Clarendon Press, 1987. 350 s. Dostupné online. ISBN 978-0198227212. S. 133. (anglicky)
- The 20th Century in Eretz Israel. s. 202
- NAKDIMON, Shlomo; MAYZLISH, Shaul. דה האן : הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל Deh Han : ha-recach ha-politi ha-rišon be-Erec Jisra'el / De Haan: The first political assassination in Israel. Tel Aviv: Modan Press, 1985. OCLC 21528172 (hebrejsky)
- GILBERT, Martin. Izrael: Dějiny. s. 67
- GILBERT, Martin. Izrael: Dějiny. s. 106
- GILBERT, Martin. Izrael: Dějiny. s. 195
- Yitzhak Ben-Zvi [online]. Kneset [cit. 2010-04-13]. Záložka Knesset Activities. Dostupné online. (anglicky)
- Previous Presidential Elections [online]. Kneset [cit. 2010-04-13]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu. (anglicky)
- BOVIS, H. Eugene. Jerusalem Question, 1917-68. Stanford: Hoover Institution Press, 1971. 186 s. Dostupné online. ISBN 978-0817932916. S. 93. (anglicky)
- Shimshelevitz Family [online]. Eilat Gordin Levitan [cit. 2010-04-13]. Dostupné online. (anglicky)
- Itzhak Ben-Zwi (1884-1963) [online]. Badacz.org [cit. 2010-04-13]. Dostupné online. (polsky)
- Ben-Zvi Institute for the Study of Jewish Communities of the East [online]. Jewish Virtual Library [cit. 2010-04-13]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2011-07-17. (anglicky)
- List of Bialik Prize recipients 1933-2004 [PDF]. město Tel Aviv [cit. 2010-02-09]. Dostupné v archivu pořízeném dne 17-12-2007. (hebrejsky)
- BEN GURION, David. Israel, a Personal History. New York: Funk & Wagnalls, 1971. 862 s. Dostupné online. S. 684. (anglicky)
- Banknotes and Coins Catalog: One Hundred New Sheqalim [online]. Banka Izraele [cit. 2010-04-13]. Dostupné online. (anglicky)[nedostupný zdroj]
- GLASS, Joseph B; KARK, Ruth. Sephardi entrepreneurs in Jerusalem : the Valero family 1800-1948. Jerusalem: Gefen, 2007. ISBN 9789652293961. (anglicky)
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Jicchak Ben Cvi na Wikimedia Commons
Osoba Jicchak Ben Cvi ve Wikicitátech
- (hebrejsky) Institut Jicchaka Ben Cvi
- (anglicky) Kneset – Jicchak Ben Cvi
- (anglicky) Kneset – Biografie Jicchaka Ben Cvi
- (anglicky) Úřad prezidenta Státu Izrael – Yitzhak Ben-Zvi, Second President of the State of Israel (1952–1963)
- (anglicky) Úřad premiéra Státu Izrael – President Yitzhak Ben Zvi
- (anglicky) Ministerstvo zahraničních věcí Státu Izrael – Yitzhak Ben-Zvi
- (rusky) Eleven.co.il – Бен-Цви Ицхак
- (hebrejsky) Tnuat ha-Avoda – יצחק בן-צבי Archivováno 25. 1. 2010 na Wayback Machine