311. československá bombardovací peruť RAF
311. československá bombardovací peruť RAF (anglicky: № 311 (Czechoslovak) Bomber Squadron) byla jednou ze čtyř perutí československého letectva v rámci britského královského letectva Royal Air Force. Jako jediná z nich byla bombardovací, přičemž zbylé tři perutě byly stíhací. Zpočátku peruť patřila k bombardovacímu velitelství (Bomber Command), později byla převedena k pobřežnímu velitelství (Coastal Command). K činnosti perutě v prvních letech patřily (zejména noční) nálety na německá, nizozemská, belgická a francouzská města a přístavy. V rámci činnosti u pobřežního velitelství se peruť zaměřovala především na hlídkové lety proti německému loďstvu, zejména proti ponorkám, nad Atlantikem, Biskajským zálivem a Severním mořem.
No 311 (Czechoslovak) Squadron RAF 311. československá peruť RAF | |
---|---|
![]() Znak 311. perutě Znak 311. perutě | |
Země | ![]() |
Existence | 29. července 1940 až 15. února 1946 |
Vznik | RAF Honington |
Zánik | 15. února 1946 |
Typ | bombardovací peruť |
Funkce | noční bombardování námořní hlídkování |
Motto | „Na množství nehleďte“ |
Nadřazené jednotky | RAF Bomber Command (1940–1942) RAF Coastal Command (1942–1945) |
Účast | |
Války | Druhá světová válka |
Bitvy | Druhá bitva o Atlantik |
Letouny | |
Bombardovací | Vickers Wellington Consolidated Liberator |
Wellingtony 311. perutě měly kód KX a Liberatory kód PP. Na přelomu let 1942–1943 byla tato peruť vyhodnocena jako vůbec nejlepší jednotka Coastal Command.[1] 311. peruť během války zničila pět německých ponorek a potopila také lamač blokády SS Alsterufer, plující z Japonska s nákladem kaučuku.
Činnost perutě
![](../I/Czech_Wellington_crew_WWII_IWM_CH_2187.jpg.webp)
311. bombardovací peruť byla založena 29. července 1940 na letecké základně Honington a byla jednou z perutí, které během druhé světové války bojovaly na straně Spojenců, v tomto případě jako československá složka v rámci britského vojenského letectva Royal Air Force.
Bomber Command
Prvních šest posádek dokončilo výcvik 7. září 1940. První bojovou akcí perutě byl nálet tří letounů na seřaďovací nádraží v Bruselu v noci z 10. na 11. září 1940. Od 16. září 1940 byla peruť přemístěna na polní letiště East Wretham v hrabství Norfolk, kde byly postupně převeleny další posádky a na základně Honington tak probíhal už jen výcvik posádek. První bojovou ztrátou peruti byl Wellington L7788 (KX-E) Karla Trojáčka, který se v noci z 23. září na 24. září nevrátil z náletu na Berlín. Letoun po zásahu flakem nouzově přistál v Nizozemsku. V polovině října 1940 jednotka utrpěla vážné bojové ztráty (například čtyři Wellingtony ztracené při náletu na Kiel a Brémy v noci z 16. na 17. října) a musela být od 22. října do 8. prosince 1940 vyňata z bojových operací, poněvadž byla bojeschopná pouze polovina stavu.
Peruť pak nadále operovala nad okupovanou Evropou, přičemž opakovaně napadala i francouzský přístav Brest, kde kotvila také těžká plavidla Kriegsmarine. Například v noci z 1. na 2. července 1941 se bombardéru Václava Kordy podařilo zasáhnout záď těžkého křižníku Prinz Eugen, přičemž bylo zabito 60 námořníků a loď byla dočasně neschopna plavby. Od počátku svého nasazení utrpěla naše jediná bombardovací peruť neúnosné ztráty, které činily třetinu jejího operačního stavu. Poslední bombardovací nálet peruť provedla v noci z 25.- 26. dubna 1942 na přístav Dunkerque. Poté byla převelena ke Coastal Command - pobřežnímu velitelství, kde plnila zejména úlohu ponorkových patrol v prostoru nad Biskajským zálivem, východním Atlantikem, Keltským mořem a Lamanšským průlivem.
V rámci bombardovacího velitelství peruť provedla 1029 bojových letů v délce 5192 operačních hodin, napadla 77 cílů, přičemž 19 strojů bylo sestřeleno, 20 bylo pro těžké poškození odepsáno a 33 bylo poškozeno lehce. Z 318 nasazených mužů celkem 94 padlo, 34 bylo zajato a přibližně 30 zraněno. Největší ztráty naší peruti způsobilo německé protiletadlové dělostřelectvo a noční operace stíhačů Luftwaffe.
Coastal Command
![](../I/Royal_Air_Force_1939-1945-_Coastal_Command_CH18520.jpg.webp)
![](../I/German_freighter_burning_in_Bay_of_Biscay_Dec_1943.jpg.webp)
Během 28.-30. dubna 1942 byla peruť redislokována do hrabství Antrim v Severním Irsku, kde proběhl její výcvik pro jiný druh bojové činnosti. U pobřežního velitelství měla peruť především provádět hlídkové lety, ničit hladinová plavidla, také ponorky, doprovázet a chránit spojenecké konvoje zásobovacích lodí. První cvičný hlídkový let pěti letadel v rámci Coastal Command proběhl 22. května 1942. Novým operačním sídlem perutě byla základna Talbenny v jihovýchodním Walesu- Pembrokeshiru, přičemž jednotka operovala zejména nad Biskajským zálivem a Atlantikem. Kromě nepřátelských ponorek se zde čeští a slovenští letci utkávali i s německými letouny Junkers Ju 88.
Prvním úspěchem bylo poškození ponorky U 106 typu IXB dne 27. července 1942, kterého dosáhl Wellington S/Ldr. Josefa Stránského. První potopenou ponorkou byla U 578 typu VIIC, potopená posádkou F/O Josefa Nývlta. V květnu 1943 byla peruť vyňata z bojových operací a místo Wellingtonů začala létat s výkonnějšími bombardéry Consolidated Liberator. Do boje se vrátila až koncem srpna. Dne 10. listopadu 1943 se Liberator BZ774 (D) velitele F/Sgt. Otakara Žanty podílel na potopení ponorky U 966 typu VIIC. Dne 27. prosince 1943 se posádce P/O Oldřicha Doležala (Liberator BZ796, H) podařilo potopit lamač blokády SS Alsterufer o 2729 BRT, který z Japonska dopravoval cenný náklad pro Německo velice nedostatkového kaučuku. Dne 24. června 1944 Liberator FL961 (O) F/O Jana Velly, s pomocí torpédoborců HMS Eskimo a HMCS Haida, potopil ponorku U 971 typu VIIC.
Počátkem srpna 1944 se peruť přesunula na sever na základnu Tain v severním Skotsku a začala operovat nad Severním mořem. Dne 29. října 1944 se dva Liberatory FL949 F/O Josefa Pavelky a BZ723 S/Ldr. Aloise Šedivého, DFM podílely na potopení ponorky U 1060 typu VIIF.[3]
U Coastal Command provedla 311. peruť celkem 2084 bojových letů, při kterých napadla 33 ponorek, z nichž pět potopila a jednu poškodila. Celkem 16 strojů (6 Wellingtonů a 10 Liberatorů) bylo v boji ztraceno a dalších 27 (16 Wellingtonů a 11 Liberatorů) bylo těžce poškozeno. V boji padlo 104 letců a 29 jich bylo vážně raněno. Posádky si připsaly 4 jisté sestřely, 3 pravděpodobné a 14 poškozených nepřátelských letounů.
Operační činnost perutě byla ukončena 4. června 1945, poté působila při letecké přepravě mezi Británií a Československem (v té době působila v rámci Transport Command). Peruť byla oficiálně rozpuštěna k 15. únoru 1946. Již 15. ledna se velitelství perutě stalo základem velitelství 6. letecké divize a velitelství letek se staly velitelstvími Leteckých pluků č. 24 a 25 obnovovaného Československého letectva.[4]
Přehledy
Velitelé
řazeno dle časové posloupnosti
- W/Cdr Karel Mareš (červenec 1940 až 19. 3. 1941)
- W/Cdr Josef Schejbal (19. březen 1941 až 3. červenec 1941)
- W/Cdr Josef Ocelka, DFC (3. červenec 1941 až 20. duben 1942)
- W/Cdr Josef Šnajdr, DFC (20. duben 1942 až 1. únor 1943)
- W/Cdr Jindřich Breitcetl, DFC (1. únor 1943 až 21. srpen 1943)
- W/Cdr Vladimír Nedvěd, MBE, DFC (21. srpen 1943 až 3. únor 1944)
- W/Cdr Josef Šejbl, DFC (3. únor 1944 až 1. září 1944)
- W/Cdr Jan Kostohryz, DSO (1. září 1944 až do konce války)
(zpočátku byly velitelské role dublovány)
- W/Cdr. J. F. Criffiths, DFC (27. červenec 1940 až 15. listopad 1940)
- W/Cdr W. S. Simonds (15. listopad 1940 až 24. únor 1941)
Používané stroje[5]
- Vickers Wellington, od srpna 1940, verze Mk.I, Mk.IA, Mk.IC, Mk.III, Mk.X
- Consolidated Liberator, od května 1943, verze GR Mk.III, GR Mk.V, GR Mk.VI
Ztráty létajícího personálu[6]
- padlých: 250
- zajatých 35
Základny[5]
- Honington, Suffolk (29. 7. 1940 - 16. 9. 1940)
- East Wretham, Suffolk (16. 9. 1940 - 28. 4. 1942)
- Aldergrove, Antrim (28. 4. 1942 - 10. 6. 1942)
- Talbenny, Pembrokeshire (10. 6. 1942 - 26. 5. 1943)
- Beaulieu, Hampshire (26. 5. 1943 - 23. 2. 1944)
- Predannack, Cornwall (23. 2. 1944 - 9. 8. 1944)
- Tain, Highland (9. 8. 1944 - 4. 6. 1945)
Odkazy
Související články
řazeno abecedně
Příslušníci jednotky
řazeno abecedně, podle příjmení, mimo psa
- František Binder
- Václav Robert Bozděch
- Rudolf Haering - pilot
- Oldřich Hlobil - pilot
- Jan Roman Irving – český pilot meziválečné armády, pilot RAF, po válce ČSA
- Vilda Jakš
- Otakar Janůj – radiotelegrafista-střelec
- Alois Jarnot – zadní střelec
- Václav Knoll – palubní střelec
- Vojtěch Kubalík - palubní střelec
- Alois Mezník – palubní radiotelegrafista - střelec
- Karel Náprstek - navigátor
- Herbert Němec – navigátor
- Karel Hančil (pilot) - navigátor
- Felix Arnošt Heller
- Karel Mareš – první český velitel perutě
- Josef Richter
- Josef Stříbrný
- Alois Šiška – pilot
- František Taiber
- František Truhlář
- Arnošt Valenta - radiotelegrafista, v roce 1941 padl do zajetí, jeden z organizátorů a účastníků tzv. "Velkého útěku", po dopadení Němci zastřelen
- Jan Vella
- Vilém Bufka - český pilot, autor knihy Bombardér T - 2990 se odmlčel
- Karol Valach - zadní střelec
- Vilém Konštacký - navigátor
- Josef Horák, přední střelec - rodák z Lidic, jeho rodný dům byl vypálen a rodina vyvraždena
- Jan Plzák - radiotelegrafista
- Eduard Zbroj - navigátor (4. 12. 1944 jako štábní kapitán letectva zahynul v letounu Liberator, který se zřítil po startu z letiště Tain)
- a pes Antis
- Václav Netík - pilot (padl. 20.7.1941)
- Karel Štrégl - palubní střelec
- Stanislav Slezáček - palubní mechanik
Poznámky a reference
- RAJLICH, Jiří. Na nebi hrdého Albionu. Část 1. Praha: Ares, Naše vojsko, 2003. ISBN 80-206-0668-8, ISBN 80-86158-36-5. S. 88. (česky)
- KUDRNA, Ladislav. Českoslovenští letci v německém zajetí 1940-1945. Praha: Naše Vojsko, 2005. ISBN 80-206-0778-1. Kapitola Rok 1941, s. 52.
- OSOLSOBĚ, Jiří. Zbylo nás devět. 2. vyd. Praha: Naše vojsko, 1990. ISBN 80-206-0207-0. Kapitola VII, s. 200–206. Autor letěl jako druhý pilot v posádce Josefa Pavelky.
- FIDLER, Jiří; RAJLICH, Jiří. Soumrak králů vzduchu: Československé vojenské letectvo 1945-1950. 1. vyd. Praha: Ares, 2000. 106 s. ISBN 80-86158-24-1. Kapitola 2. Vývoj organizační struktury vojenského letectva, s. 29–30.
- Podle údajů na stránce http://cz-raf.hyperlink.cz/index.html.
- Čísla o ztrátách jsou v různých pramenech uváděna rozdílně; zde podle http://cz-raf.hyperlink.cz/index.html
Literatura
- RAJLICH, Jiří; SEHNAL, Jiří. 311th (Czechoslovak) Bomber Squadron RAF. HPM. 1993, roč. III, čís. 8, s. 17–20. ISSN 1210-1427.
- VILD, Miroslav. Osud byl mým přítelem, 1988, Naše vojsko, 192 s, Edice Eso (Edice statečnosti a odvahy)
- ČEJKA, Eduard. Zlomená křídla, 1 vydání 1968, 2. vydání 1991, Naše vojsko, 296 s
- BUŠTÍK Marian, VANČATA, Pavel, Poslední let Wellingtonu T2624 (Válečný deník Sgt Otakara Janůje, radiotelegrafisty 311. čs. bombardovací perutě RAF), Svět křídel, 2018, 218 stran. ISBN 978-80-7573-043-5.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu 311. československá bombardovací peruť RAF na Wikimedia Commons
- (česky) druhá.světová.cz – krátce o perutích RAF
- (anglicky) - Royal Air Force Squadron Histories (dějiny 311. peruti RAF)
- (česky) - Výstava ve Air Cafe v Brně
- (česky) ´Létej pomalu a nízko´ radila mi maminka – říká válečný pilot plk. Petr Uruba, příslušník 311. československé bombardovací perutě RAF