Constantin François Volney
Constantin-François Chassebœuf, hrabě Volney (3. února 1757 Craon v Anjou – 25. dubna 1820 Paříž) byl francouzský osvícenský filozof, historik, orientalista a politik. Kritizoval náboženství z pozic deismu. Byl aktivním účastníkem Velké francouzské revoluce v jejím umírněném stadiu, v období jakobínského teroru byl vězněn. V roce 1803 se stal členem Francouzské akademie.
![]() | |
Celé jméno | Constantin-François Chassebœuf de La Giraudais, comte de Volney |
---|---|
Region | západní filosofie |
Období | novověká filosofie |
Narození | 3. února 1757 Craon v Anjou (nyní v provincii Mayenne) |
Úmrtí | 25. dubna 1820 (ve věku 63 let) Paříž |
Škola/tradice | osvícenství |
Oblasti zájmu | filosofie, etika, historie, orientalistika, politika |
Význačné ideje | vytvoření jednotného náboženství, založeného na prokázaných pravdách a přirozené morálce |
Alma mater | Pařížská univerzita |
Významná díla | Les ruines ou Meditation sur les révolutions des Empires (Zříceniny aneb Úvahy o zvratech říší), 1791 |
Vlivy | John Locke, Étienne Bonnot de Condillac, Claude-Adrien Helvétius |
Ocenění | člen Francouzské akademie, 1803; komandér Řádu čestné legie, 1804 |
Některá data mohou pocházet z datové položky. | |
![](../I/Volney.jpg.webp)
Život a dílo
Narodil se 3. února 1757 do rodiny právníka. Jeho rodištěm byl Craon v tehdejším vévodství Anjou (nyní v provincii Mayenne). Otec nechtěl, aby nesl poněkud nedůstojné rodové jméno Chassebœuf (chasser = honit, bœuf = vůl), a proto změnil jméno svého syna na Boisgirais; ten však později přijal jméno Volney a pod tímto jménem je všeobecně znám. [1]
Studoval nejprve na koleji v Angersu, poté v Paříži lékařství a historii. V roce 1781[2] publikoval pojednání Sur la Chronologie d'Hérodote (O Hérodotově chronologii). Tato práce k němu obrátila pozornost učeného světa a získala mu přízeň barona Holbacha. Ten ho seznámil s Benjaminem Franklinem a uvedl ho do pařížských salonů, kde se v té době scházeli významní učenci a filozofové.[1][3]
Poněvadž v roce 1782 zdědil určitý peněžní obnos, mohl již na podzim téhož roku podniknou cestu do zemí Blízkého východu. Nejprve navštívil Káhiru, pak strávil osm měsíců v jednom libanonském klášteře, kde se učil arabsky a turecky.[1] Potom v průběhu několika let procestoval s beduíny Egypt a Sýrii.[4][2] Po návratu vydal v letech 1787–1789 dílo Voyage en Syrie et en Égypte (Cesta do Sýrie a Egypta).[3] Tento spis obsahoval mnoho přesných údajů a pozorování, a proto později prokázal znamenité služby Napoleonovu generálnímu štábu při tažení do Egypta a Sýrie v roce 1798.[4] Volney se postupně stal slavným, carevna Kateřina II. mu poslala zlatou medaili.[1] Ludvík XVI. ho jmenoval generálním ředitelem zemědělství a obchodu na Korsice, ale Volney se tohoto úřadu vzdal.[2] V roce 1789 byl v Anjou zvolen za třetí stav poslancem do generálních stavů, kde se stal jedním z předních obhájců svobody.[1]
V roce 1791 vydal své nejznámější dílo Les ruines ou Meditation sur les révolutions des Empires (Zříceniny aneb Úvahy o zvratech říší). Tento spis měl velký úspěch. Krátce po sobě vyšlo osm vydání a byly pořízeny překlady do angličtiny, němčiny, španělštiny a nizozemštiny.[1] Jsou to úvahy o dějinách zašlých civilizací, zasazené do rámce orientální krajiny. Nad rozvalinami starých měst autor uvažuje o jejich osudech a příčinách jejich pádu a zániku. I když zůstává na pozicích deismu, jsou jeho úvahy zaměřeny především proti náboženství, které považuje za hlavního strůjce světových katastrof.[5]
Společnost byla již v dobách předhistorických zkažena zištností despotů, kteří zneužívali nevědomost lidu a klamali jej snem o nadpřirozené blaženosti. Vynález knihtisku přispěl k rozptýlení nevědomosti, člověk se ponenáhlu stává moudrým a dobrým. Národy zapomenou na vzájemné nepřátelství, budou toužit po svobodě a nakonec zmizí rozdíly mezi nimi. Vyznavači Mohameda se smluví s vyznavači Ježíše na jednotném náboženství, založeném na prokázaných pravdách, neboť poznají, že jejich spory se týkaly pouhých pomyslů.[4]
V gnozeologii vycházel Volney z Lockova, Condillacova a Helvétiova senzualismu. Kriterium pravdivosti je v počitcích. Proto je třeba vést zřetelnou hranici mezi reálně existujícími a smyslovému ověření přístupnými předměty na jedné straně a fantastickými výmysly náboženství na straně druhé. Názorům teologickým je třeba odejmout jakýkoli vliv v občanském životě.[6] Jako deista uznával existenci „tajemné síly, oživující vesmír", ale učil také, že nejsprávnějším vztahem k božství je věnovat se studiu zákonů přírody. [7] Volney se snažil objasnit vznik ideje boha a zabýval se i původem a vývojem jednotlivých náboženských systémů. O křesťanství soudil, že jde o „alegorický kult slunce pod různými jeho kouzelnými názvy Chrisen, Christ, Yésus nebo Ježíš."[8]
Když byla v roce 1791 ukončena činnost Ústavodárného národní shromáždění, jehož byl členem, odebral se Korsiku, zakoupil tam pozemky, věnoval se zemědělství a prováděl pokusy s aklimatizací subtropických a tropických rostlin.[7] Tato činnost však byla přerušena tamními politickými bouřemi. Korsické poměry vylíčil v pojednání Précis de l'état actuel de la Corse (O přítomném stavu Korsiky), které vyšlo časopisecky v březnu 1793.[2] V témže roce vydal i knihu La loi naturelle ou Catéchisme du Citoyen français (Přirozený zákon aneb Katechismus francouzského občana). V tomto spisu je hlásána morálka dle přirozeného zákona a osvícené náboženství, „laické, univerzální a založené jen na prokázaných pravdách".[4]
Jako přívrženec girondistů byl Volney několik měsíců vězněn, ale z vězení vyšel po pádu Robespierra (1794). Byl pak krátce profesorem historie a v roce 1795 odjel do Severní Ameriky, kde strávil tři roky. Své poznatky z pobytu v Americe shrnul v roce 1803 v knize Tableau du climat et du sol des États-Unis d'Amérique (O podnebí a půdě Spojených států amerických).[2] V roce 1803 se stal členem Francouzské akademie. Byl též jmenován senátorem, v roce 1804 se stal komandérem Řádu čestné legie a v roce 1808 ho císař Napoleon Bonaparte povýšil do hraběcího stavu.[2][9]
Volney se však zabýval víc vědou a literaturou než politikou. Mezi jeho významná díla patří Recherches nouvelles sur l'histoire ancienne (Nové výzkumy k dějinám starověku) z let 1808–1814[3] a Discours sur l'étude philosophique des langues (Rozprava o filosofickém studiu jazyků) z roku 1819.[9] V těchto dílech přenesl Volney myšlenky encyklopedistů a osvícenců do historické vědy a protináboženskou polemiku, dotud čiře rozumovou, doplnil kritikou filologickou. Považoval bibli za dokument kulturně historický jako Homéra nebo Rámájanu.[4]
Po restaurace Bourbonů byl Volney v roce 1814 jmenován pairem a členem panské sněmovny (Sněmovny pairů). U příležitosti pomazání Ludvíka XVIII. za krále vydal v roce 1819 spis Histoire de Samuel, inventeur du sacre des rois (Historie o Samuelovi, vynálezci posvěcení králů). I v této práci mluví o Písmu svatém s velkou svobodomyslností.[2]
Jeho stěžejní dílo Les ruines ou Meditation sur les révolutions des Empires (Zříceniny aneb Úvahy o zvratech říší) a spis Recherches nouvelles sur l'histoire ancienne (Nové výzkumy k dějinám starověku) dala římskokatolická církev na Index zakázaných knih.[10]
Constantin-François Volney zemřel v Paříži 25. dubna 1820 a je pohřben na hřbitově Père-Lachaise.
Dokud budou existovati prostředky, jimiž se lze očistiti z každého zločinu a vykoupiti zasloužený svůj trest penězi, dokud velicí a mocní budou věřiti, že mohou obdržeti rozhřešení od svého potlačování a vraždění lidí stavěním chrámů a zakládáním zbožných fundací, dokud jednotlivci budou věřiti, že mohou podváděti a krásti, jen když se v postě posti a vyzpovídají nebo obdrží-li poslední pomazání, dotud bude nemožno, aby existovala nějaká soukromá nebo veřejná morálka, nějaké zdravé zákonodárství.— C. F. Volney, Zříceniny, 1791[11]
České překlady
- VOLNEY, Constantin François Chasseboeuf de. Zříceniny. Přeložil a úvod napsal Edvard Beneš. Praha: Nákladem Volné myšlenky, 1909. 285 s. Dostupné online.
Odkazy
Reference
- VOLNEY, Constantin François Chasseboeuf de. Zříceniny. Přeložil a úvod napsal Edvard Beneš. Praha: Nákladem Volné myšlenky, 1909. 285 s. cnb000904394. S. 9–13.
- RIEGER, František Ladislav, ed. Slovník naučný. Díl 9. V Praze: I. L. Kober, 1872. 1349 s. cnb000704174. Heslo „Volney", s. 1240–1241.
- NOVÁK, Otakar, a kol. Slovník spisovatelů. Francie, Švýcarsko, Belgie, Lucembursko. 1. vyd. Praha: Odeon, 1966. 699 s. cnb000204480. Heslo „Volney", s. 677–678.
- ŠIMEK, Otokar. Dějiny francouzské literatury v obrysech. Díl čtvrtý, Literatura 18. a 19. století. 1. vyd. Praha: Státní nakladatelství krásné literatury a umění, 1962. 636 s. cnb000690792. S. 158–159.
- FISCHER, Jan Otokar, a kol. Dějiny francouzské literatury 19. a 20. století. 2. vyd. Díl 1., 1789–1870. Praha: Academia, 1981. 657 s. cnb002396217. S. 81–82.
- VOLNEY, Constantin François Chasseboeuf de. Zříceniny. Přeložil a úvod napsal Edvard Beneš. Praha: Nákladem Volné myšlenky, 1909. 285 s. cnb000904394. S. 281.
- ALEXANDROV, Georgij Fjodorovič, et al. Dějiny filosofie. Díl 2. Filosofie XV. – XVIII. století. Praha: Svoboda, 1952. 518 s. cnb003098375. S. 482–484.
- VOLNEY, Constantin François Chasseboeuf de. Zříceniny. Přeložil a úvod napsal Edvard Beneš. Praha: Nákladem Volné myšlenky, 1909. 285 s. cnb000904394. S. 190–260, citovaný text je na str. 249.
- Ottův slovník naučný: illustrovaná encyklopaedie obecných vědomostí. Díl 26. V Praze: J. Otto, 1907. 1077 s. cnb000277218. Heslo „Volney", s. 939.
- Index librorum prohibitorum Sanctissimi Domini Nostri Leonis XIII iussu et auctoritate recognitus et editus praemittuntur constitutiones apostolicae de examine et prohibitione librorum. Romae: Typis Vaticanis, 1900. 316 s. Dostupné online. S. 307–308. (latinsky)
- VOLNEY, Constantin François Chasseboeuf de. Zříceniny. Přeložil a úvod napsal Edvard Beneš. Praha: Nákladem Volné myšlenky, 1909. 285 s. cnb000904394. S. 270.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Constantin François Volney na Wikimedia Commons
Osoba Constantin François Volney ve Wikicitátech
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Constantin François Volney
Dílo 1911 Encyclopædia Britannica/Volney, Constantin François Chassebœuf, Comte de ve Wikizdrojích (anglicky)
24. křeslo Francouzské akademie | ||
---|---|---|
Předchůdce: Claude-François Lizarde de Radonvilliers |
1803–1820 Constantin François Volney |
Nástupce: Claude-Emmanuel de Pastoret |