Fjodor Ivanovič Šaljapin
Fjodor Ivanovič Šaljapin, rusky Фёдор Иванович Шаляпин, (13. února 1873 v Kazani, Ruské impérium – 12. dubna 1938 v Paříži, Francie) byl ruský operní pěvec-basista. Od roku 1921 žil v exilu.
Fjodor Ivanovič Šaljapin | |
---|---|
![]() | |
Narození | 1.jul. / 13. února 1873greg. Lisicyn-Jemelinův dům |
Úmrtí | 12. dubna 1938 (ve věku 65 let) Paříž |
Příčina úmrtí | leukemie |
Místo pohřbení | Hřbitov Batignolles (do 1984) Novoděvičí hřbitov (od 1984) |
Povolání | zpěvák, operní pěvec, herec a tanečník |
Manžel(ka) | Iola Tornagiová (od 1898) |
Partner(ka) | Marija Adrianovna Dejšová-Sionická |
Děti | Boris Fjodorovič Šaljapin Fjodor Fjodorovič Šaljapin Marina Fjodorovna Šaljapinová |
Ocenění | Řád sv. Stanislava 3. třídy Umělec lidové republiky Řád ušlechtilé Buchary Řád čestné legie Hvězda na Hollywoodském chodníku slávy |
Podpis | ![]() |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Původ a mládí
Fjodor Šaljapin pocházel z chudých poměrů. V mládí se sice naučil několik praktických řemesel, nicméně od 12 let hrál ochotnicky divadlo a zpíval i v kostele. Již v 17 letech se vydal na uměleckou dráhu kočovného herce, tanečníka a zpěváka, jako potulný komediant cestoval po celém Rusku.
Pěvecká kariéra
Díky svému krásně barevnému, zvučnému a znělému hlasu v basové poloze se brzy prosadil i na poli operním. První velká změna nastala v Tiflisu, kde se mu pedagogicky věnoval operní pěvec Dimitrij Usatov, pod jeho vedením a díky jeho přičinění se stal sólistou tamějšího tiflíského divadla. V roce 1893 odejel vystupovat do Moskvy a posléze roce 1894 i do Petrohradu, kde byl od roku 1895 členem tamního Marijinského divadla. V roce 1896 byl povolán J. Mamontovem nazpět do Moskvy, kde se později započala jeho světová umělecká kariéra.
![](../I/Chaliapin_F._(%D0%A8%D0%B0%D0%BB%D1%8F%D0%BF%D0%B8%D0%BD_%D0%A4._%D0%98.).jpg.webp)
Záhy si získal nejen ruskou, ale světovou pozornost a věhlas. V roce 1899 vystoupil poprvé v moskevské Carské opeře a od té doby vystupoval na všech největších ruských operních scénách. V roce 1901 zpíval poprvé v milánské La Scale a od té doby vystupoval po celé Evropě prakticky každý rok, jeho popularita i známost stále stoupala zejména s počátečním rychlým rozvojem gramofonového průmyslu a později i rozhlasového vysílání.
V roce 1901 se poprvé setkal se spisovatelem Maximem Gorkým, se kterým se velice brzy důvěrně spřátelil na celý život. To vyvolalo velkou nevoli i nedůvěru u tehdejších carských úřadů, neboť Maxim Gorkij byl tehdy úřady celkem právem pokládán za socialistu a revolucionáře.
V ruském revolučním roce 1905 si carské úřady znepřátelil ještě více, těsně před tehdejšími revolučními událostmi vystoupil v Kyjevě zdarma na velkém koncertě pro dělníky, což jej zařadilo mezi potenciální buřiče a možné "revolucionáře".
V létě 1914, když vypukla první světová válka, zrovna cestoval po západní Evropě a nalézal se v té době ve Francii nedaleko od Paříže. Přesto, že dostal mnoho nabídek aby v západní Evropě zůstal natrvalo, odjel do Londýna a vrátil se nazpět do Ruska. Během války založil dva lazarety z vlastních prostředků. Prakticky po celou dobu první světové války pak vystupoval v petrohradském Mariinském divadle. Po únorovém státním převratu v roce 1917 se stal i jeho uměleckým ředitelem.
V roce 1921 se vydal na velké světové pěvecké turné, původně se záměrem aby propagoval ruskou hudbu a nové sovětské umění. Z tohoto dlouhého zahraničního turné se již domů do Ruska nikdy nevrátil, nejen z finančních a ekonomických důvodů, ale patrně i z důvodů ideově-politických. Zemřel v roce 1938 v Paříži, kdy byl i pochován. Jeho tělesné ostatky byly později (v roce 1984) převezeny do Moskvy na Novoděvičí hřbitov.
V letech 1901 až 1936 nahrál velké množství gramofonových nahrávek, do dnešních dob je jich známo okolo 120. Přednesl na nich nejen všechen klasický repertoár, např. z oper Ivan Susanin (Michail Ivanovič Glinka), Boris Godunov (M. P. Musorgskij), Ivan Hrozný (Nikolaj Rimskij-Korsakov), z dalších rolí: Mefistofeles (Arrigo Boito), Don Basilio a Lazebník sevillský (Gioacchino Rossini). Kromě operního repertoáru ale rád zpíval také ruské lidové písně. Dokázal prý dobře zazpívat i výše položené populární písně. Spolu s Enricem Carusem byl na počátku 20. století jedním z nejznámějších, nejvýznamnějších i nejpopulárnějších světových operních pěvců.
Šaljapin se umělecky zapsal zejména svými uměleckými požadavky. Bylo o něm známo, že u něj hraje velkou roli zejména naprostá autenticita scény. Měl-li sedět ve scéně na koni, neexistovalo, že by šlo pouze o vycpanou atrapu, ale naopak požadoval vždy koně živého. Na něm pak téměř vítězoslavně přijel na jeviště.[kde?][zdroj?]
Návštěvy v Československu
V letech 1930 a 1934 vystupoval i v Praze v Národním divadle[1], do Československa zajížděl pravidelně jakožto lázeňský host, neboť si oblíbil zejména Mariánské Lázně.[2][3]
Autobiografické knihy vydané v češtině
- Stránky z mého života. [s.l.]: Svět sovětů, 1958. 182 s. Překlad Jaroslav Piskáček
- Maska a duše: můj život. [s.l.]: H+H, 2007. 278 s. Překlad Milan Dvořák
Fotogalerie
- Fjodor Ivanovič Šaljapin (1893)
- Fjodor Ivanovič Šaljapin (1898)
- Fjodor Ivanovič Šaljapin (1937–1938)
- Zleva: F. I. Šaljapin a Sergej Rachmaninov
- Zleva: Vladimir Vasiljevič Stasov, F. I. Šaljapin a Alexandr Glazunov
- Zleva: F. I. Šaljapin (sedí) a ruský spisovatel Alexandr Kuprin
Reference
- Když Šaljapin diriguje a Oskar Nedbal zpívá. S. 4. Národní listy [online]. 1930-06-04. S. 4. Dostupné online.
- Fjodor Ivanovič Šaljapin (1873–1938) – HAMELIKA - Vše o historii Mariánských Lázní [online]. [cit. 2021-11-28]. Dostupné online.
- Slavný basista Feodor Šaljapin.... S. 3. Národní listy [online]. 1934-06-01 [cit. 2021-11-28]. S. 3. Dostupné online.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Fjodor Ivanovič Šaljapin na Wikimedia Commons
- Stránky Českého rozhlasu Brno – Ecce Homo – Fjodor Ivanovič Šaljapin
- Městská knihovna v Praze
- Vysilání “Šaljapiniana” (cyklus M. Malkova “Kolekce vzácných desek” – rusky jazyk).