Bohumil Laušman
Bohumil Laušman (30. srpna 1903 Žumberk[2] – 9. května 1963 věznice Praha-Ruzyně) byl český a československý sociálnědemokratický politik. Po roce 1948 v exilu, pak unesený a vězněný komunistickým režimem.
![](../I/Chrudim-h%C5%99bitov-u-K%C5%99%C3%AD%C5%BEe-zadn%C3%AD-%C4%8D%C3%A1st-Bohumil-Lau%C5%A1man2017.jpg.webp)
Bohumil Laušman | |
---|---|
![]() Bohumil Laušman | |
Náměstek předsedy čs. vlády | |
Ve funkci: 25. února 1948 – 15. června 1948 | |
Předseda vlády | Klement Gottwald |
Ministr průmyslu ČSR | |
Ve funkci: 4. dubna 1945 – 25. listopadu 1947 | |
Předseda vlády | Zdeněk Fierlinger Klement Gottwald |
Předchůdce | Václav Majer (exilová vláda) Jaroslav Kratochvíl (protektorátní vláda)[1] |
Nástupce | Ludmila Jankovcová |
8. Předseda ČSSD | |
Ve funkci: 1947 – 1948 | |
Předchůdce | Zdeněk Fierlinger |
Nástupce | Zdeněk Fierlinger Blažej Vilím (v exilu) |
Poslanec Ústavodárného NS | |
Ve funkci: 1946 – 1948 | |
Poslanec Prozatímního NS | |
Ve funkci: 1945 – 1946 | |
Poslanec Národního shromáždění ČSR | |
Ve funkci: 1935 – 1939 | |
Stranická příslušnost | |
Členství | soc. dem. NSP soc. dem. |
Narození | 30. srpna 1903 Žumberk ![]() |
Úmrtí | 9. května 1963 Praha-Ruzyně ![]() |
Místo pohřbení | hřbitov U Kříže |
Národnost | Češi |
Profese | politik |
Ocenění | Čestné občanství města Třebíče (1945) Čestné občanství města Zlína |
Podpis | ![]() |
Commons | Bohumil Laušman |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Život
Od mládí byl činný v sociálně demokratické straně (Skuteč) a spřízněných hnutích. V parlamentních volbách v roce 1935 získal poslanecké křeslo v Národním shromáždění. Poslanecký post si oficiálně podržel do zrušení parlamentu roku 1939, přičemž krátce předtím ještě v prosinci 1938 přestoupil do nově ustavené Národní strany práce.[3]
Po německé okupaci odešel na Západ do exilu, byl členem Státní rady Československé v Londýně (1940–1945). Díky znalosti východočeského prostředí poskytl např. kontaktní adresy pro československé parašutisty. Účastnil se Slovenského národního povstání jako člen vojenské rady Hlavního štábu partyzánského hnutí v Československu. V březnu 1945 se účastnil moskevských porad projednávajících složení a program Národní fronty.
Po válce byl členem předsednictva ČSSD (1945–1948). V letech 1945–1946 byl poslancem Prozatímního Národního shromáždění a v letech 1946–1948 Ústavodárného Národního shromáždění za sociální demokraty. Zde setrval do parlamentních voleb roku 1948.[4][5] Zastával i vládní posty. Byl ministrem průmyslu v letech 1945–1947 v první vládě Zdeňka Fierlingera, druhé vládě Zdeňka Fierlingera a první vládě Klementa Gottwalda.
Roku 1946 po něm byl pojmenován Důl Laušman I (do té doby Anna, po roce 1951 ČSA 1) a Důl Laušman II (předtím Laura, po roce 1951 ČSA II), oba v Rynholci,[6] a rovněž jeden důl na Ostravsku.[7]
Krátce před únorem byl pak jakožto kompromisní kandidát mezi prokomunistickým a ke komunistům rezervovaným křídlem zvolen předsedou sociální demokracie. Po únoru se stal náměstkem předsedy vlády (vicepremiérem) v druhé vládě Klementa Gottwalda, kam vstoupil i Jan Masaryk. V červnu téhož roku ukončil svoji politickou činnost a stal se ředitelem Slovenských elektráren v Bratislavě.[zdroj?]
V roce 1949, po zatčení svého zetě majora Jaromíra Nechanského komunistickou policií, emigroval (Laušman byl varován, že se připravuje též jeho zatčení, proto se ženou a dcerou chtěl uprchnout. Útěk se však podařil jen Laušmanovi, jeho žena, která byla již za války šest let v nacistickém koncentráku, a dcera byly uvězněny) do Jugoslávie a poté žil v Rakousku. V roce 1953 vydává brožuru o únoru 1948 pod názvem Kdo byl vinen?[8] V roce 1953 jej agenti StB (v předvečer Štědrého dne jej vylákal kolaborant, rakouský občan ze Salcburku) z Rakouska unesli zpět do Československa, kde byl nejprve internován na zámečku Blažkov a poté odsouzen k 17 letům vězení. Za slib propuštění vystoupil 15. května 1954 na tiskové konferenci a prohlásil, že se vrátil dobrovolně a odsuzuje emigraci.[9]
Zemřel za záhadných okolností v ruzyňské věznici. Podle informací Josefa Frolíka[10] mělo ke smrti dojít z důvodu, že StB na vězněném zkoušela halucinogenní drogu a Laušmanovo srdce, oslabené více než desetiletým vězněním, toto testování nevydrželo. Ve věznici v Ruzyni dostal Laušman od správy věznice 8. května 1963 cigarety, jež byly dle výpovědi Laušmanova spoluvězně[11] zřejmě preparovány. Laušman vypil čaj přinesený z vězeňské ošetřovny, vykouřil několik cigaret, dostal křečovitý záchvat, pak upadl do bezvědomí. Po celou noc mu nebyla poskytnuta žádná lékařská pomoc. Když nakonec druhého dne, v pět hodin ráno 9. května 1963, na celu přišel lékař, konstatoval jen smrt „v důsledku srdeční záduchy“.[12]
Jeho ženou byla od roku 1925 Julie rozená Kášková, dcera chrudimského starosty Václava Káška, měli spolu dcery Olgu (* 1927) a Věru (* 1928).[13] Manželem jeho sestry Štěpánky byl František Zuska. Manželem jeho dcery Olgy byl major Jaromír Nechanský, hrdina západního odboje za druhé světové války, popravený spolu se studentem právnické fakulty Veleslavem Wahlem po více než ročním věznění na Pankráci 16. června 1950.[14] Jejich odvolání bylo vrchním soudem v Brně zamítnuto shodou okolností poté, co se Milada Horáková veřejně rozhodla (9. června 1950) osobně se proti svému trestu smrti neodvolat.
Odkazy
Reference
- Ministr průmyslu, obchodu a živností v protektorátní vládě Aloise Eliáše. V roce 1942 bylo ministerstvo s dalšími ministerstvy sjednoceno pod Ministerstvo hospodářství a práce, které řídil Walter Bertsch.
- SOA Zámrsk, Matrika narozených 1896-1903 v Žumberku, sign. 6987, ukn. 11184, str.386. Dostupné online
- jmenný rejstřík [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2011-12-29]. Dostupné online. (česky)
- jmenný rejstřík [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2011-12-29]. Dostupné online. (česky)
- jmenný rejstřík [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2011-12-29]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-07-14. (česky)
- MELICHAR, Karel. Názvy dolů kladensko-rakovnické uhelné pánve. Slánský obzor. 1998, čís. 6. Dostupné online [cit. 2019-10-21].
- Nová jména ostravských dolů. Rudé právo. 1946-07-24, roč. 1946, čís. 168. Dostupné online [cit. 2019-10-21].
- ŠIMSOVÁ, Sylva. Dokumenty o Bohumilu Laušmanovi v britských archivech. Sborník Archivu bezpečnostních složek. Roč. 2007, čís. 5. Dostupné online.
- Dramatický život ministra Laušmana
- FROLÍK, Josef. Špion vypovídá. Kolín nad Rýnem: Index, 1979. 400 s.
- PAGÁČ, Štefan. Svědek z cely číslo 13. New York: Edice Bratrství, 1979. 190 s.
- Jiří Šolc: Útěky a návraty Bohumila Laušmana : osud českého politika. Praha : Naše vojsko, 2008. ISBN 978-80-206-0956-4.
- BOČEK, Petr; KOBETIČ, Pavel; PAVLÍK, Tomáš. Chrudim. Vlastivědná encyklopedie. 2. vyd. [s.l.]: [s.n.], 2018. 279 s. ISBN 978-80-906318-2-3. S. 75 a 94. (čeština)
- Jiří Šolc: Znamení Trojského koně, Nakl. Vyšehrad 2008, ISBN 978-80-7021-943-0
Literatura
- BUREŠOVÁ, Jana; TRAPL, Miloš. Bohumil Laušman : proměny života sociálně demokratického politika s nástupem komunistické moci v Československu. Olomouc: Centrum pro československá exilová studia 124 s. ISBN 978-80-244-2247-3.
- HORÁK, Pavel. Bohumil Laušman – politický životopis : riskantní hry sociálnědemokratického vůdce. Praha: Mladá fronta, 2012. 288 s. ISBN 978-80-204-2619-2.
- ŠOLC, Jiří. Útěky a návraty Bohumila Laušmana : osud českého politika. Praha: Naše vojsko, 2008. 403 s. ISBN 978-80-206-0956-4.
- TOMEŠ, Josef, a kol. Český biografický slovník XX. století : II. díl : K-P. Praha ; Litomyšl: Paseka ; Petr Meissner, 1999. 649 s. ISBN 80-7185-246-5. S. 258.
- LAUŠMAN, Bohumil. Pravda a lož o slovenskom národnom povstaní. Petrovec: Bratstvo-Jedinstvo, 1951. 67 s.
- LAUŠMAN, Bohumil. Kdo byl vinen?. Vídeň: Vl. nákl., 1953.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Bohumil Laušman na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Bohumil Laušman
- Bohumil Laušman v Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století
- Jana Burešová – Únos Bohumila Laušmana a československá emigrace
- Bohumil Laušman vypovídá o zločinech zrádců národa v zahraničí. Rudé právo. 1954-05-16, roč. 34, čís. 134, s. 2. Dostupné online [cit. 2019-10-21]. — Laušmanův vynucený projev po návratu do ČSR