Benvenuto Cellini
Benvenuto Cellini [čelíny] (3. listopadu 1500 Florencie – 13. února 1571 tamtéž) byl italský zlatník, sochař a spisovatel, který se stal známý svými manýristickými kovovými sochami na přechodu renesance a baroka, šperky a mincemi i knihou „Vlastní životopis“.
Benvenuto Cellini | |
---|---|
![]() Benvenuto Cellini, mědirytina Allegrini-Zocchi, 1766-1773 | |
Narození | 1. listopadu 1500 nebo 1500 Florencie |
Úmrtí | 13. února 1571 nebo 1571 (ve věku 70–71 let) Florencie |
Národnost | Italové |
Povolání | sochař, spisovatel, medailér, autor autobiografie, projektant a zlatník |
Nábož. vyznání | katolická církev |
Choť | Piera Parigi |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Život
Benvenuto se narodil jako druhý syn už starším rodičům, kteří na své první dítě čekali po svatbě 18 let. Otec byl hudebník a stavěl hudební nástroje, i Benvenuto měl být hudebníkem. Brzy si ale vymohl, že bude zlatníkem. Učil se ve Florencii, v Sieně, v Pise a v Bologni. Už jako mladík byl pro účast ve rvačce vypovězen z Florencie a v 19 letech odešel do Říma. Jeho stříbrné svícny a medaile upoutaly pozornost papeže Klementa VII., který ho přijal jako flétnistu do svého orchestru. Při dobývání Říma francouzským vojskem se Cellini podílel na obraně Andělského hradu, zastřelil jednoho z velitelů a snad i Karla III. Bourbonského, který tažení vedl. To sice vedlo k vyplundrování města vojáky, Cellini se však mohl vrátit do Florencie, kde vytvořil několik zlatých medailí. Pak odešel opět do Říma, kde pracoval pro papežskou mincovnu.
![](../I/Persee-florence.jpg.webp)
Roku 1529 byl jeho bratr Cecchino zabit v šarvátce, kterou vyvolal, ale Benvenuto zabil jeho vraha a utekl do Neapole. I když spáchal i další násilnosti, vlivní lidé mu zařídili beztrestnost, takže mohl pracovat pro papeže Pavla III., a to i když zabil svou ženu a jejího milence. Pracoval ve Florencii a pro francouzského krále. Roku 1537 byl zatčen a patrně neprávem obviněn ze zpronevěry, strávil však těžké dva roky ve vězení v Andělském hradě v Římě, kde čekal na popravu. S podporou přátel se mu podařilo uprchnout. Tvořil pak pro francouzského krále Františka I. ve Fontainebleau a v Paříži. Kvůli intrikám na dvoře se po několika letech vrátil do Florencie, kde pracoval jako zlatník a získal si velký obdiv svou statečností při obraně města. Roku 1563 na návrh G. Vasariho byl jmenován členem florentské Akademie výtvarných umění Když roku 1571 zemřel, byl pohřben s velkou slávou v kostele Zvěstování P. Marie.
Jak Cellini sám sebe popisuje ve „Vlastním životopise“, byl nesmírně prudký a svárlivý, v životě zabil několik lidí a byl několikrát trestán za homosexuální styky. Dále píše, že měl se svou manželkou pět dětí, z nichž dvě zemřely v dětství.
Dílo
Sochy
Větší část Celliniho děl monumentálních rozměrů se ztratila nebo byla zničena. Dochovaly seː
- Bronzové sochy Perseus s hlavou Medusy v Logii Lanzi na náměstí ve Florencii
- Nymfa ve Fontainebleau u Paříže.
̈* Ukřižovaný Kristus (mramor), v Escorialu (Španělsko)
- Poprsí Cosima I. Medicejského ze skupiny portrétů osobností
Zlatnictví
- Figurální slánka (italsky saliera) s řeckými mytologickými figurkami Deméter a Poseidóna, zhotovená pro francouzského krále Františka I. roku 1543 ze zlata na voskovém a olověném jádře. Je vystavena v Uměleckohistorickém muzeu ve Vídni. Roku 2006 byla slánka z vitríny uloupena a později nalezena nedaleko Zwettlu.
- Medaile a mince, mj. portrétní (papež Pavel III., Klement VII., král František I., )
- Návrhy na pečeti s popiskami a vysvětlením
Literární dílo
Velký podíl na Celliniho slávě měl a má „Vlastní životopis“, který psal od roku 1556. Jsou to velmi podrobné a otevřené paměti, kde nijak neskrývá své zločiny, nicméně píše velmi sebejistě o svých úspěších a dobrodružstvích. Napsal také několik pojednání o technikách zlatnictví a sochařství.
Ohlas
Cellini byl po staletí téměř zapomenut a byl znovu objeven až v první polovině 19. století. Jeho paměti inspirovaly romány A. Dumase st., operu H. Berlioze, různé muzikály i S. Dalího. Několikrát jej připomíná například Victor Hugo, Herman Melville, Mark Twain nebo Agatha Christie. Celliniho líčení jeho doby se významně odráží i v románu Karla Schulze „Kámen a bolest“.
Galerie
- Busta Cosima I. Medici
- Mince papeže Klementa VII. (1523–34)
- Medaile Fratiška I. Francouzského
- Zlatá slánka (1541–43) Vídeň, Kunsthistorisches Museum
- Medailon Leda s labutí
- Návrh na pečeť s Dianou
Odkazy
Literatura
- Benvenuto Cellini, Vlastní životopis. Praha: Odeon 1976
- Ottův slovník naučný, heslo Cellini. Sv. 5, str. 271
- ŠŤASTNÁ, Ilona. Umělec a buřič renesanční Itálie. Živá historie. Červenec-srpen 2009, s. 63–65.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Benvenuto Cellini na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Benvenuto Cellini
- Autobiography, Project Gutenberg (ke stažení)