Claude de Villars
Claude Louis Hector de Villars (8. květen 1653–17. červen 1734) byl poslední velký generál Ludvíka XIV. a jeden z nejlepších francouzských vojevůdců. Později získal titul generalissima.
Claude de Villars | |
---|---|
![]() | |
Narození | 8. května 1653 Moulins |
Úmrtí | 17. června 1734 (ve věku 81 let) Turín |
Povolání | diplomat a voják |
Ocenění | rytíř Řádu svatého Ducha Řád sv. Ducha rytíř Řádu zlatého rouna rytíř Řádu sv. Michala Řád zlatého rouna |
Choť | Jeanne-Angelique de la Roque de Varengeville |
Děti | Honoré Armand de Villars |
Rodiče | Pierre de Villars a Marie Gigault de Bellefonds |
Příbuzní | Amable Angélique de Villars[1] (vnučka) |
Funkce | 18. křeslo Francouzské akademie |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Brzká kariéra
Villars se narodil v Moulins (dnes department Allier) do šlechtické, ale chudé rodiny, jako syn diplomata Pierra de Villars. V roce 1671 Claude vstoupil do francouzské armády. Během francouzsko-holandské války se zúčastnil obléhání Maastrichtu (1673) a po krvavé bitvě u Seneffe (1674) byl povýšen na plukovníka jezdeckého pluku.
Na další povýšení musel čekat dlouho, i přes vynikající službu pod Turennem, Condém a Luxembourgem a svůj šlechtický původ. Důvodem bylo nepřátelství s mocným Louvoisem.
V době mezi válkou s Holandskem a válkou proti Augsburské lize, byl Villars nějakou dobu na neoficiální diplomatické misi v Bavorsku, kde byl stálým společníkem Maxmiliána II. Emanuela.
Do Francie se vrátil roku 1690 a dostal velení nad jízdou francouzské armády ve Flandrech, ale ke konci devítileté války byl vyslán do Vídně jako vyslanec.
Válka o španělské dědictví
![](../I/Villars_a_Denain1.jpg.webp)
Roku 1702 vyhrál u Friedlingenu a obdržel hodnost maršála. Další rok porazil Rakušany u Hochstadtu. Poté potlačil povstání v Cevénnes. Za tento úspěch získal titul vévody. Friedlingen a Hochstadt byla neplodná vítězství a operace, jichž byla součástí, jsou plná nevyužitých příležitostí. Villars se tedy proslavil až roku 1709, kdy byla Francie na pokraji prohry.
V tomto roce stál na severní frontě proti Evženu Savojskému a vévodovi z Malborough, dvěma největším vojevůdcům své doby. Tehdy se starý maršál Boufflers podvolil sloužit pod ním a Villars vyzval Francouze, aby něco dali pro blaho vlasti. Tím získal nové prostředky. Následovala krvavá Bitva u Malplaquet, v níž se Villarsovi i přes ústup jeho armády a těžké zranění na koleně, podařilo zastavit postup nepřátel. Po bitvě mohl králi právem říci: „Připustí-li Bůh ještě jednu podobnou porážku, může Vaše Veličenstvo počítati s porážkou nepřátel.“
Další dvě tažení proběhla bez boje, ale pak byl Malboroughem vymanévrován. To vedlo k dobytí pevnosti Bouchain. Pak se Angličané stáhli. Následně Villars Evžena Savojského vymanévroval a rozdrtil jeho vojska u Denainu (1712). Tím zachránil Francii. Další rok dobyl na Rýně Landau a zvítězil u Freiburgu. Poté uzavřel s Evženem mír v Rastattu.
Regentství
V době regentství hrál Villars důležitou roli jako soupeř kardinála Duboise. Účastnil se, již s titulem generalissima králových armád, války o polské nástupnictví (1734), ale brzy po začátku vojenských akcí zemřel 17. června 1734 v Turíně.
Charakteristika
Villars na jednu stranu byl vychloubačný, toužící po vyznamenání a bohatství, ale na druhou stranu vysoce odvážný, morální.
Odkazy
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Claude Louis Hector de Villars na anglické Wikipedii.
- Darryl Roger Lundy: The Peerage.
Externí odkazy
Galerie Claude de Villars na Wikimedia Commons
Obrázky, zvuky či videa k tématu Claude de Villars na Wikimedia Commons